Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

„Bűn nem létezik, hacsak meg nem teremtjük. Mi vagyunk tehát azok, akiknek el kell pusztítani. Ha úgy döntünk, hogy ördögöt teremtünk, akkor az ördög addig létezik, míg elpusztítjuk.

Ha csupán egyetlen fa lenne a világon, akkor a világ népei zarándokútra kelnének, hogy térdre boruljanak és imádkozzanak előtte.

„Segíts nekünk, ó, Uram, beleírni ebbe a könyvbe szépségedbe burkolt igazságodat!”1

Jeanne d’Arc [Kahlil Gibran festménye]

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Elmesélni néked, hogy mit tettem, nem mondja el azt, hogy ki vagyok. Kahlil Gibran

FÖLDI ISTENEK

Bajból, zavarodottságból és édes gyötrelemből születik a költészet, ami a szívet megnyugtatja. Kahlil Gibran

A VÁNDOR

ÖLTÖZETEK

A SAS ÉS A PACSIRTA

A SZERELMI ÉNEK

KÖNNY ÉS NEVETÉS

A VÁSÁRBAN

KÉT HERCEGNŐ

A VILLÁMCSAPÁS

A REMETE ÉS A FENEVADAK

A PRÓFÉTA ÉS A GYERMEK

A GYÖNGY

TEST ÉS LÉLEK

A KIRÁLY

A HOMOKBAN

A HÁROM AJÁNDÉK

BÉKE ÉS HÁBORÚ

A TÁNCOSNŐ

A KÉT ŐRANGYAL

A SZOBOR

A CSERE

SZERETET ÉS GYŰLÖLET

ÁLMOK

AZ ŐRÜLT

A BÉKÁK

TÖRVÉNYEK ÉS TÖRVÉNYHOZÁS

TEGNAP, MA ÉS HOLNAP

A FILOZÓFUS ÉS A SUSZTER

HÍDÉPÍTŐK

ZAAD FÖLDJE

AZ ARANYÖV

A VÖRÖS FÖLD

A TELIHOLD

A REMETE PRÓFÉTA

EGY PALACK RITKA BOR

KÉT KÖLTEMÉNY

LADY RUTH

AZ EGÉR ÉS A MACSKA

AZ ÁTOK

GRÁNÁTALMÁK

ISTEN ÉS SZÁMOS ISTEN

A SÜKET ASSZONY

A KERESÉS

A JOGAR

AZ ÖSVÉNY

A CETHAL ÉS A PILLANGÓ

A RAGÁLYOS BÉKE

AZ ÁRNYÉK

HETVEN

MEGTALÁLNI ISTENT

A FOLYÓ

KÉT VADÁSZ

A MÁSIK VÁNDOR

A szépségen túl sem vallás, sem tudomány nem létezik. Kahlil Gibran

A dal, ami csöndesen lapul az anya szívében, a gyermek ajkán kel életre. Kahlil Gibran

I.

II.

A tegnap nem más, mint a ma emléke, és a holnap a ma álma. Kahlil Gibran

I.

II.

A lélek fenségesebb az űrnél, kitartóbb az időnél, mélyebb az óceánnál és tündöklőbb a csillagoknál. Kahlil Gibran

I.

II.

JEGYZETEK

A BORÍTÓT VARGA TAMÁS TERVEZTE

Kahlil Gibran

FÖLDI ISTENEK
A VÁNDOR
A VÖLGY NIMFÁI

fordította
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-690-4 PRINT
ISBN 978-963-559-691-1 EPUB
ISBN 978-963-559-692-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Hungarian translation © dr. Bujtor László

a mű eredeti címe
The Earth Gods / The Wanderer / Nymphs of the Valley

Alfred A. Knopf, New York

Első kiadás: 1931, 1932, 1948
a fordítás az első kiadások alapján készült

© a borítót Varga Tamás tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„Bűn nem létezik, hacsak meg nem teremtjük.
Mi vagyunk tehát azok, akiknek el kell pusztítani.
Ha úgy döntünk, hogy ördögöt teremtünk,
akkor az ördög addig létezik, míg elpusztítjuk.

Jót nem tudunk teremteni, mivel az
magának a mindenségnek a lehelete.

Dönthetünk úgy, hogy belélegezzük,
benne élünk és vele élünk.”

KAHLIL GIBRAN

Ha csupán egyetlen fa lenne a világon,
akkor a világ népei zarándokútra kelnének,
hogy térdre boruljanak és imádkozzanak előtte.

KAHLIL GIBRAN

„Segíts nekünk, ó, Uram,
beleírni ebbe a könyvbe
szépségedbe burkolt igazságodat!”1

KAHLIL GIBRAN^2

Jeanne d’Arc
[Kahlil Gibran festménye]

ELŐSZÓ
A MAGYAR KIADÁSHOZ

E három eltérő stílusú, ám szellemiségét tekintve Gibran legmélyéből, lelke közepéből származó írás széles keresztmetszetét adják a művész formai sokszínűségének és írói nagyságának: legyen bár eposz, novella vagy parabola, mindegyikben képes a formai kötöttségek megtartása mellett megmutatni szárnyaló szellemiségét, az ember lelkének legbelsőbb szféráit ábrázolni és örök értéket alkotni.

A múlt század első harmadában–felében megjelent három kötetet ugyanaz a kiadó adta ki, minden esetben megadva a méltó keretet és formát Gibran műveinek, érzékelhetően nagy tisztelettel és szeretettel közeledve a halhatatlan művekhez. A tartalom és a külalak egysége a mai olvasót is lenyűgözi, ezért kiemelt figyelmet fordítottunk a kötet formai elemeire. A könyvhöz választott betűtípus esetében ugyancsak az amerikai kiadó filozófiáját követtük. Az Alfred A. Knopf kiadó aprólékos figyelemmel választotta ki a könyv betűtípusát és 1932-ben ekként írt erről a kolofonban:

„… Ezt a könyvet Granjon betűtípussal szedték, amit George W. Jones fejlesztett ki egy klasszikus betűkészlet alapján, … mert a modern nyomdatechnika lehetővé tette a betűkészlet finomítását és sokkal élethűbb megjelenítését, mint az a XVI. századi megalkotójuknak módjában állt. Ez az új betűtípus elsősorban a Claude Garamont (1510 – 1561) által megalkotott csodálatos szépségű betűk francia nyelvű könyvekben látható megjelenését tükrözi és a napjainkban alkalmazott, és az ő nevét viselő bármely betűkészlethez képest leginkább emlékeztet Garamont eredeti betűformáira.” A kiadó tiszteletére döntöttünk úgy, hogy ezen kötetünket Garamond betűtípussal készítjük el.

Gibran művei hazánkban is népszerűek. Talán a legnépszerűbb, de mindenképpen a legismertebb A próféta (legutóbb 2018-ban adták ki), de féltucatnyi egyéb műve is olvasható magyar nyelven. Kiadónk 2017-ben jelentette meg először magyar nyelven a Könny és mosoly című művét, ami szerény külalakja ellenére (a kiadó első nyomtatott kötetei közt jelent meg) sikert aratott. Ez kizárólag a tartalomnak volt köszönhető. A siker és Gibran eszmeisége, írói kvalitásai és lelket emelő, szívbe markoló gondolatai mindenképpen indokolták magyar nyelven ismeretlen munkái megjelentetését. E kötet három könyve szintén első ízben jelenik meg magyar nyelven, és immár a könyv külalakja és formai megjelenése egyaránt méltó Gibranhoz. Jó szívvel, szeretettel ajánljuk olvasóinknak e három Gibran kötetet, mely egyetlen központi kérdés körül forog: mi az ember?

B. L.

Elmesélni néked, hogy mit tettem,
nem mondja el azt, hogy ki vagyok.
KAHLIL GIBRAN

KAHLIL GIBRAN
(1883 – 1931)

Kahlil Gibran életrajzának összeállítása során nagyban támaszkodtam Barbara Young könyvére,[1] aki 1925-től Gibran haláláig a titkára volt.

Gibran Kahlil Gibran néven látta meg a napvilágot 1883. január 6-án, a libanoni Bisharri városkában. Nem járt iskolába, szülei otthon tanították, ahol egyszerre három nyelv (arab, francia és angol) ismeretére oktatták. 1894-ben féltestvérével és két húgával Bostonba költözik. Tizenhárom évesen egymaga tér vissza Bejrútba, ahol az Al-Hikmat medreszében (A bölcsesség iskolája) szerteágazó tanulmányokat folytat (orvostudomány, nemzetközi jog, vallástörténet és zene). 1901-ben dicsérettel fejezi be tanulmányait. Ekkortájt, mindössze tizenöt évesen veti papírra A próféta első változatát, majd körútra indul, és Görögország, Olaszország és Spanyolország után Franciaországba érkezik, ahol 1901 – 1903 között festészetet tanul. Írásait jórészt arab nyelven veti papírra. Ekkor írja a Lázadó lelkek című művét, amit Bejrút piacán nyilvánosan tűzre vetnek, íróját száműzik hazájából és kiátkozzák a Maronita Egyházból, mert könyve „veszélyes, forradalmi és mérgező az ifjúságra”.

1903 aztán az Egyesült Államokba szólítja: meghal a féltestvére és a kisebbik húga, édesanyja pedig súlyos beteg lesz. Anyját a halálos ágyánál látogatja meg.

1903 és 1908 között Boston szíriai negyedében fest és arab nyelven ír. Festményei komoly érdeklődést vonzanak. 1908-ban Párizsba utazik, ahol az École des Beaux-Arts-on folytat tanulmányokat. Itt kapja a hírt, hogy száműzetését visszavonták.

1908 és 1910 között intenzív életet él Párizsban, a kor számos hírességével találkozik és festi meg többek között Rodin, Debussy, Maeterlinck és Rostand portréit. Két alkalommal állít ki a Párizsi Szalonon.

1910 tavaszán visszatér Bostonba. Az év végével átköltözik New Yorkba abba az épületbe, amelyben az USA-ban először alakítottak ki festők és szobrászok számára alkalmas műteremlakásokat. Haláláig él a lakásban. A következő hét évben számos galéria rendez műveiből kiállítást.

1917 és 1922 között arab nyelven újabb munkái jelennek meg. Ekkor írja a Törött szárnyak című művét és jelen kötet egyik darabját, A völgy nimfái című írást is.

1922 és 1929 között folytatja portréfestő munkásságát és olyan figyelemre méltó személyekről fest képeket, mint Lady Gregory, Sarah Bernhardt és William Butler Yeats. A portréfestészet mellett majd féltucatnyi művét fejezi be ebben az időszakban.

1931. április 10-én hal meg a new yorki Szent Vince kórházban. Ravatalához két napon keresztül folyamatosan érkezik a gyászoló tömeg, búcsúzni és tiszteletet leróni. Hamvait ezután Bostonba szállították, ahol búcsúszertartást tartottak, majd maradványait júliusban szállították Libanonba, ahol a Mar Sarkis kolostorban (Bisharri) helyezték végső nyugalomra.

*

Briliáns elme, érzékeny lelkű néptanító, finom tollú író, ecset helyett érzelmekkel, színekkel, érzésekkel festő képzőművész volt. Az egész világot kívánta felemelni; önzetlen, kiáradó lelke nem ismert sem országhatárt, sem nyelvet, sem nemzetiséget. Számára csak az Ember létezett.

Ismertsége, népszerűsége szinte határtalan volt. Az anekdota szerint egyszer egy new yorki hölgy Libanonban utazgatott, ahol találkozott egy fiatal költővel, akinek azt mondta: „Ismerem egy honfitársát, aki New Yorkban lakik. Úgy hívják, hogy Kahlil Gibran! Ismeri őt?” Mire az ifjú poéta így válaszol: „Asszonyom! Megkérdezzem Öntől, hogy ismeri-e Shakespeare-t?”

Egyszer arról kérdezték, hogy miért nem házasodott meg, mire elmosolyodott és így válaszolt:

– Nos… nézzük, hogy is van ez. Ha feleségem lenne, és én verset költenék, vagy festenék, akkor napokra megfeledkeznék a létezéséről. És Ön jól tudja, hogy egyetlen szerető asszony sem maradna sokáig egy ilyen férj mellett.

A nőkhöz fűződő kapcsolatát jól jellemzi, hogy ahogy hírneve és ismertsége nőtt, egyre több nő és asszony próbálta megkörnyékezni, szeretett bele, akarta megszerezni, vagy esett igaz szerelembe. Ezekkel kapcsolatban így vélekedett:

– Hálás vagyok minden szerelemért és érzelemért. De mindannyian azt hiszik, hogy sokkal jobb ember vagyok, mint valójában. A költőbe és festőbe szerettek bele és annak kis részét szeretnék birtokba venni. Ám engem, saját valómat nem látják, nem ismerik és nem szeretik.

Kapcsolata a vallással, hittel, jóval mélyebb és bensőségesebb volt, mint ami a nőkhöz fűzte. Az egyház – mint azt a maronita egyház bizonyította is – nem tudott vallásosságával és miszticizmusával mit kezdeni. Ennek ékes bizonyítéka, amikor Bejrút piacán nyilvánosan vetik tűzre könyvét. Gibran mélyen vallásos ember volt, ám egészen különleges kapcsolata volt a vallással, a kereszténységgel és istennel. Erről így vall egy interjúban:

– Vallás? Mi az? Csak az életet ismerem. Az élet a mezőket jelenti, a szőlőskerteket és a szövőszéket… Az Egyház benned van. Tenmagad vagy saját papod.

Számára a szervezett, keretek közé szorított egyház nem bírt semmilyen vonzerővel. Ha valami buzgó vallásos szerette volna meggyőzni valami hittétel vagy dogma felsőrendűségéről, bizonyára az upanisadok örökérvényű maximájával válaszolt volna:

– Sohase vitatkozz egyszerszületettel!

Titkára és életrajzírója, Barbara Young szerint a legnagyobb keresztények közt a helye, ám nem volt sem dogmatikus, sem ortodox keresztény. Ha mindenképpen valamilyen szókapcsolattal kellene kifejezni – ami ellen Gibran minden bizonnyal tiltakozna – akkor a leginkább illő kifejezés az lenne, hogy Gibran keresztény misztikus volt – írja Young.

Egyszer megkérdezték tőle, hogy ki a misztikus? Gibran elmosolyodott és így válaszolt:

– Semmi különösebben titkos, vagy félelmetes. Csak olyasvalaki, aki eggyel több fátylat húzott félre.

Utolsó leheletéig idegen maradt ezen a bolygón, ebben az időben és ezen a színpadon, habár folyamatosan harcolt azért, hogy csökkentse a távolságot az emberek és saját maga közt.

Valami mély és zsigeri irtózást érzett a repülőgéptől, a repülőn szálló embertől, mely számára az ember által félreértett fejlődést testesítette meg.

– Ha tehetném, valamennyi repülőgépet elpusztítanám a Földön, és kitörölném valamennyi emléket, ami az emberi elméből kipattant repülő gonoszra emlékeztet.

Amikor megkérdezték tőle, hogy mi az oka a tőle szokatlan dühnek és kegyetlenségnek, így válaszolt:

– Az ember nem a levegőég teremtménye. Az embert a Földre helyezték. A Föld az ő otthona és birodalma, ám még saját birodalmának sem gazdája. Valamennyi angyal és arkangyal és a fenti világ összes többi lakója bosszút állnak az emberen, ha nem hagyja abba az ő korlátlan éterük szentségtelen zavarását. Csak az ember szárnyas szellemét engedjük a láthatatlan magasságokban repülni.

A Földi istenek című kötete volt az utolsó, ami életében megjelent. Két héttel halála előtt vette kézbe az addigiakhoz hasonló, fekete színű kis kötetet, és minden korábbinál nagyobb gyöngédséggel forgatta, nézegette. Azért, mint mondta, mert „…a poéta poklából íródott – a gyermek kihordásának és megszülésének folyamatából.” Leginkább ez a kötete szól a misztikusokhoz; költő szól belőle a többi költőhöz, óriás álmok álmodóihoz.

Kötetünk második darabja, A vándor megjelenését már nem érte meg Gibran. Ez volt az utolsó könyve, melynek kéziratát még maga írta és rendezte sajtó alá. Az ötvenkét történet mindegyike a tősgyökeres, eredeti keleti gondolkodás és állandósult szókapcsolatok lényegéből szőtt vászon. Semmi sincs benne a nyugati gondolkodásból.

A kötet záró darabjai nem illeszthetők össze semmilyen logika mentén, ezek 1917 és 1922 között íródtak arab nyelven, amerikai kiadója lefordíttatta, kötetbe rendezte és megjelentetette.

A bevezetőt zárjuk a mester kézjegyével. Felül az arab nyelvű, alul a latin betűs változat, mely tükörként veri vissza ennek a hatalmas léleknek a bensejét, önmagáról alkotott reflexióját.

B.L.

[1] Barbara Young (1945): This Man from Lebanon. A Study of Kahlil Gibran. – Alfred A. Knopf, New York, 188p.

FÖLDI ISTENEK

Amikor a tizenkettedik eón éjszakája leszállt,

És a csönd, az éjszaka magas árja elnyelte a hegyeket,

A három Föld-szülte isten, az élet mester-titánjai,

Megjelentek a hegyeken.

Folyók szaladtak lábuk nyomában,

A köd keresztüllebegett mellükön,

És fejük fenségesen emelkedett a világba.

Majd megszólaltak és hangjuk, mint távoli

Mennydörgés dörgött végig a síkságokon.

ELSŐ ISTEN

Keletről fúj a szél;

Ám arcomat dél felé fordítom,

Mert a szél halottak szagával tömíti orrlyukaim.

MÁSODIK ISTEN

Ez a sülő hús illata. Édes és megtermékenyítő.

Én belélegzem.

ELSŐ ISTEN

Ez a halál szaga, amit saját gyönge lángján sütnek.

Súlyosan ül a levegőben

És mint a barlang bűzös lehelete

Sérti érzékeimet.

Arcomat a szagmentes észak felé fordítom.

MÁSODIK ISTEN

Ez a csírázó élet megperzselt illata,

Amit most és mindörökké belélegeznék.

Az istenek áldozaton élnek

Szomjukat a vér csillapítja,

Szívüket csak fiatal lelkek enyhítik.

Izmaikat a halálnélküliek sóhajai erősítik,

Akik az elmúlással élnek egy fedél alatt, és

Trónjukat nemzedékek hamvaira építik.

ELSŐ ISTEN

Mindattól, mi itt van, elfárad a lelkem.

Fél karomat sem mozdítanám, hogy világot teremtsek,

Vagy egy másikat eltöröljek.

Nem is élnék, ha meghalhatok,

Mert eónok súlya terhel

És tengerek szakadatlan sóhajtása emészti álmaim.

Bárcsak elveszteném az elsődleges célt,

És eltűnhetnék, mint a gyöngülő Nap.

Bárcsak elválaszthatnám istenségemet annak céljától

És halhatatlanságomat az űrbe lehelhetném

És nem lennék többé.

Bárcsak elfogyhatnék és eltűnhetnék az idők emlékezetéből

A nemlétező ürességébe!

HARMADIK ISTEN

Hallgassatok rám testvéreim, ősi bátyáim!

Egy ifjú, amott a völgyben

Szívéből énekel az éjszakában.

Lantja aranyból és elefántcsontból,

Hangja arany és ezüst.

MÁSODIK ISTEN

Nem vagyok oly hiú, hogy ne akarnék élni.

És csakis a legnehezebb utat választom,

Hogy kövessem az évszakokat és az évek fenségét fenntartsam

Elvetni a magvakat és bámulni erejüket, ahogy áttörik a talajt.

Előcsalni a virágot rejtekhelyéről

És erőt adni neki, hogy befészkeljen saját életébe,

Majd kitépni onnan, mikor vihar kacag a rengetegben.

Fölemelni az embert a titkos sötétből

És megtartani még a földhöz rögzítő gyökereit.

Élet utáni szomjat bocsátani rája, és a halált tenni meg pohárnokának.

Felruházni szeretettel, mely fájdalommal sarjadzik benne,

Majd felemeli vággyal és növekszik vágyódással,

És elillan az első öleléssel.

Felövezni éjszakáit a hősök magasztos álmaival,

És napjaiba plántálni áldott éjszakák képeit

És közben börtönbe zárni éjszakáit és nappalait

Megváltoztathatatlan hasonlatosságba.

Kedvét olyanná varázsolni, mint a hegyek sasmadara

És gondolatát, mint a tengerek viharai.

És oly kezeket adni neki, mik lassúak a döntéshozásban,

És oly lábakat, mik nehezek a megfontolásban.

Adni neki örömet, hogy énekeljen színünk előtt,

És bánatot, hogy ha kell, utánunk kiáltson.

Csak ezután fektessük a mélybe,

Ahol a Föld éhségében étel után kiált.

Lelkét emeljük föl magasra, minden égbolt fölé,

Hogy megízlelhesse holnapunk ízét,

És testét hagyjuk a sárban hempergőzni,

Hogy sohse feledhesse tegnapját.

Ekként uralhatjuk az embert az idők végezetéig,

Uralkodva a leheleten, mely anyjának jajkiáltásával kezdődik, és gyermekei siránkozásával elvégződik.

ELSŐ ISTEN

Szívem addig szomjazik, míg nem ihatom egy erőtlen faj bágyadt vérét,

Mivel a kupa mocskos, és benne a bor keserű a számnak.