Tartalomjegyzék

Címlap

Az ördög maga

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Zsófi

Dániel

Tetszett a részlet? | Szerezd meg a saját példányodat a könyvesboltokban, vagy a www.nsimonbarbara.hu oldalon!

A cselekmény elképzelt történeten alapul. A szereplők nem létező

személyek, esetleges egyezésük a valósággal a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített,

illetve rövidített változatának kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli

engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen

formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

© Simon Barbara, 2023

www.nsimonbarbara.hu

A szerző eddig megjelent művei:

A szerelem üzlete, 2021

A szerelem ereje, 2022

A szerelem ára, 2022

A szerző elérhetőségei:

Facebook: @nsimonbarbi

Instagram: @nsimonbarbi

TikTok: @nsimonbarbara

A szöveget gondozta: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika

(www.krisznadasiwrites.hu)

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

ISBN 9786158219754

Németh & Németh Kiadó, 2023

Rövid életem alatt, egyvalamit megtanultam. Senki sem tökéletes.

A hibáink tesznek minket különlegessé.

Nem hiszem, hogy az élet egymásnak teremt embereket már a születésük pillanatában. Valójában az élet formál minket egymáshoz. Hozzád is az élet formált engem. Rajtam kívül senki más nem tudna úgy szeretni, ahogy én szeretlek téged. Mert bár sokszor

nagyon nehéz, fel akarom adni és el akarok menekülni, de kitartok a

legnehezebb pillanataidban. Kitartok, mert tudom, hogy sokkal több van benned, mint amit másoknak mutatsz. Kitartok, mert a jó napokon veled lenni olyan, mintha a mennyországban lennék.

Kitartok, mert valakinek az ördögöt is szeretnie kell.

N. Simon Barbara

1. fejezet

VAJON MIT SZÓLNA HOZZÁ a férjem, ha tudná, hogy havonta egyszer szvingerklubba járok? Ahol ennyi élvezetben van része az embernek, az nem lehet ördögtől való. Részemről rég tiszta a lelkiismeretem ezzel kapcsolatban, de vajon a férjem... pontosabban a volt férjem... ő mit gondolna rólam? Igazából az a legnagyobb baj, hogy még mindig foglalkoztat.

Pedig már két éve elhagyott.

Vörös, magas sarkú cipőm hangosan kopog a fehér, bézs márványon, ahogy végigsétálok a dubrovniki szálloda alsó szintjén. Néhány lépés után egy modern, félkör alakú recepcióspult előtt állok meg. A hófehér pult szegélyén aranysárga LED-csík világít. Leteszem az üveglapra a tagsági kártyámat és a friss igazolást arról, hogy nem szenvedek nemi betegségben, mire a fekete hajú, ázsiai származású, fiatal hölgy kedvesen elmosolyodik. Annak ellenére, hogy az arcom jelentős részét vörös bársonymaszk fedi, ismerősként üdvözöl. Ellenőrzi a kártyám érvényességét, aztán utamra enged.

Az öltözőben megszabadulok a laza esésű, csipkés felsőrésszel készült, enyhén dekoltált fekete ruhámtól, és az elegáns okosórámmal bezárom a szekrényemet. Mielőtt belépnék az éjszakai klubba, a tükörben végignézek magamon, és kicsit szorosabbra húzom a body mély dekoltázsán a fűzőt. Ezzel a megoldással a ruha elég kivágott ahhoz, hogy megakadjanak rajta a tekintetek, a zsinórok mégis fedést biztosítanak.

Elindulok a keskeny folyosón, a testemet átjárják a klub mélyéről kiszűrődő, vágyat fokozó mély taktusok, az orromba kúszó finom, édes illatoktól kiélesednek az érzékeim. Belököm a klub kétszárnyú ajtaját.

A válásom után találtam erre a helyre. A szex mindig fontos szerepet játszott az életemben, olyan éhséggel bírtam, amit a korábbi partnereim nehezen csillapítottak, pedig megkísérelték, de a legtöbbször sikertelenül. A nagy éhségemnek egyszerű oka volt... de erre nem akartam gondolni sem. Sokáig attól féltem, hogy soha nem lehet normális szexuális életem. Rettegtem, hogy a múltam tönkretett, ezért szándékosan kerestem az ilyen alkalmakat – nagyjából a kutyaharapást szőrével megoldást választottam. És minél többet szexeltem, annál inkább kívülállónak éreztem magam. Senki nem adta meg azt, amire szükségem volt ahhoz, hogy igazán élvezzem a szexet. Valójában magam sem tudtam, mi az. Aztán beleszerettem a férjembe, és a szerelem enyhített ezen az éhségen. Egészen addig, míg el nem váltunk.

Miután a férjem elhagyott, keresnem kellett valami megoldást az állapotomra. Számomra a játékszerek csak játékok voltak, én hús-vér emberekre vágytam. A testük melegét akartam érezni magam körül. Azt akartam, hogy az engem birtokba vevő férfi súlya rám nehezedjen, hogy a keze a húsomba markoljon, érezzem, hogy élek, és hogy kívánnak. Nem akartam Magyarországon olyan klubokban partnert keresni, ahová bárki bejöhet. Külföldön kezdtem kutakodni, míg végre rátaláltam egy helyre. A tagsági díj elég borsos volt ahhoz, hogy ne fizethesse meg akárki, tehát jó alap volt a kiválasztáshoz. Ez persze nem jelentette azt, hogy itt nem fut össze az ember perverz, erőszakos, durva alakokkal, de a tagsági díj magában foglalta a megfelelő védelem biztosítását a vendégeknek.

A helyiség vörös félhomályban úszik, azonnal a szemem elé tárul néhány összegabalyodott meztelen test. A bárpulthoz lépek, és italt rendelek. Míg várok, óvatosan körbepillantok a termen.

Őt keresem.

Az elmúlt hat hónapban állandó partneremmé vált férfit, akivel nagyon jól működik közöttünk a kémia. Birtokló, erős, és ő végre pontosan tudja, mire van szükségem. És csak reménykedem, hogy viszonzásképp azt kapja, amire neki szüksége van. A szex egy idő után már nem működik érzelmek nélkül; nem tagadom, egy ideje már csak miatta fizetem ki a drága hotelszobát és a repülőutat. A karjaiban minden feszültségem elillan, fizikumának köszönhetően biztonságban érzem magam, és egyetlen éjszaka erejéig nem nekem kell erősnek lennem, hanem átadhatom az irányítást. A férjem mellett ő az egyetlen, aki képes megadni a teljes kielégülést...

Nálam fiatalabbnak gondolom, az arca mindig tükörsima és az állóképessége bámulatos. A tapasztalata arra enged következtetni, hogy nem ma kezdte a műfajt. A maszkja az orra hegyétől egészen a feje búbjáig takar, az elegáns, merev álarc alatt csupán markáns álla, szögletes arcéle és húsos ajka szokott látszódni.

Csalódottan fordulok vissza az italomhoz, ám ekkor valaki mögém lép. Kezének gyengéd érintésétől felgyorsul a szívverésem, tudom, hogy ő az. Semmivel sem összetéveszthető az erő, ami belőle árad.

– Csak nem engem kerestél? – duruzsolja mély, karcos hangon. Alapvetően angolul folyik a társalgás, köztünk is, de rengeteg másféle nyelvet hallottam már idebent, többek között magyart is. Az ő erőteljes orgánumától és a fülemet csiklandozó forró leheletétől az egész testem bizsereg.

Finoman végighúzza az ujjait a hátamon. A vállam fölött átnézek rá, tekintetem végigsiklik kőkemény, kockás hasán. Az ágyéka irányába mutató V vonaltól kiszárad a szám, fekete bokszere merészen dudorodik.

Fogalmam sincs, ki ő, de az első közös szex óta folyamatosan keressük egymást. Soha nem beszélünk meg találkát, előfordul, hogy egyikünk nincs itt, akkor másokkal kell beérnünk. De ezúttal nekünk kedvez a szerencse.

– Mit hoztál nekem? – mormolom érzékien.

Közelebb lép hozzám, a karomon érzem a testéből áradó hőt. Megragadja a tarkómat, és hüvelykujjával erőteljesen megdörzsöli. Épp annyira szorít, hogy beinduljak tőle, nem fáj, de tudatosul bennem, mekkora ereje van. Az ajka a fülemet súrolja, meleg lehelete cirógatja a bőrömet. A hüvelyem vágyakozva összerándul.

– Kőkemény, hosszú és alig várja, hogy felnyársaljon téged. – A mély, vágytól rekedt hang teljesen beindít. – Tudod, melyik ékszert szeretem rajtad a legjobban? – kérdezi a fülembe suttogva. Megrázom a fejem. – A kezemet a nyakadon.

Beleharapok az ajkamba.

Végem van.

Jobb kezével megtámaszkodik a pulton, és tekintetem a kedvenc tetoválásomra esik. A vastag, duzzadó erek hálózta alkarja belső felén, csuklójától a könyökéig hosszú kígyó tekeredik. Imádom, amikor az állat megfeszül a bőrén, ahogy az ujja elmerül bennem.

Megfogja a kezemet és lesegít a bárszékről. Az erotikus zene és a mellettem sétáló férfi ígérete teljesen felizgat. Befordulunk az első folyosóra, amelyről ajtó nélküli szobák nyílnak egymás mellett.

Néhány lépés után megragadja a tarkómat, és erőteljesen a falnak lök. Az arcom a hideg felületnek nyomódik. Szorosan mögém áll, és a kígyótetoválásos kezével megtámaszkodik a fejem mellett, a másikkal szorosan tart. Nem tudom mozdítani a fejem, csak a kidolgozott tetoválás részleteit látom. Forróság önt el a lábam között. Tekintetemmel követem a kezének vonalát, és bár szeretnék felé fordulni, nem hagyja, erősen rámarkol a tarkómra.

Sokáig tartott, míg eljutottunk eddig; hogy nem omlok össze az erejétől, és attól, ahogy elveszi tőlem a testem fölötti uralmat.

– Ki mondja el először a titkát? – kérdezem.

– Kezdd te – parancsolja keményen. Fogával végigszánt a nyakamon, és az enyhe fájdalomtól lüktetni kezd a hüvelyem.

– A héten hiányzott a volt férjem – vallom be kertelés nélkül. Vadidegenek vagyunk egymásnak, ezért bármilyen rejtett gondolatot megoszthatunk. De mindig csak egyet. Az ő első titka az volt, hogy még mindig szereti a halott feleségét. A második, hogy sokszor engedi át az irányítást az érzelmeinek, ami miatt az emberek félnek tőle. Volt néhány jelentéktelen megnyilvánulása is, de a legutolsó sokáig a fülembe csengett: bosszúálló típus vagyok.

– Ezen könnyen segíthetek – duruzsolja a fülembe. Mély hangja az alhasamban rezonál, és ezzel az uralma alá von. – Addig keféllek, amíg már a nevére sem emlékszel.

– Most te jössz – próbálkozom halkan. Bársonyos nyelvét a nyakamra tapasztja, és a fülem tövéig végignyal. Te jó ég, ez a férfi teljesen elveszi a józan eszemet. Megízleli a fülcimpámat, köröz, érzékeny pontokat érint a nyelvével, a fogával finoman belém mar, és mély hangon mormolja a fülembe:

– Az orgazmusod előtti utolsó pillanatban a füledbe suttogom a mocskos titkomat, és ha elélvezel tőle, tudni fogod, hogy te is pont olyan mocskos vagy, mint én.

Megmozdul mögöttem, kőkemény erekciója a gerincemnek feszül. A fejem búbjánál érzem a leheletét. Miközben a tarkómnál szorítva a falhoz nyom, másik kezének mutatóujját finoman végighúzza az arcomon, a nyakamon, majd megáll a kulcscsontomnál. Megnyomja a Medúza-tetoválásomat, az apró, elszánt tekintetű, harcos nőt, akinek haja szerteágazó kígyók sokasága. Fájdalmasan felnyögök.

– Mikor mondod el az ő történetét? – morogja a fülembe rekedten.

Várom, hogy az emlékek megrohamozzanak és minden vágyam elillanjon, de nem ez történik. Az ő közelsége, a szenvedély, amit érzek iránta, erősebb a múlt fájdalmánál. Minden idegszálam megfeszül szexi hangjától, a lábam köze sóvárogva lüktet. Beleharap a fülcimpába, hátravetem a fejem, és ismét felnyögök.

– Akarod, hogy kiszedjem belőled?

Megrázom a fejem. Durvábban markolja a hajamat, érzem erős ujjait a fejbőrömön, és egész testem bizsereg a vágytól. Továbbviszi az ujját a vállamra, a hátamra, a derekamra. Tenyerével rásimul a fenekemre, majd a csípőmön keresztül lassan előrevezeti a kezét, és könnyedén besiklik a bodymba. Középső ujját végigcsúsztatja nedves résemen, kínzó lassúsággal simogatja a csiklómat és a szeméremajkaimat. Lehunyom a szemem, kemény farkának feszülök, mire rászorít a tarkómra, és csípőjével a falnak szorít. Nem mozdulok, ő viszont ujjával határozottan belém hatol.

Kinyitom a szemem.

Csupasz nők és férfiak sétálnak el mellettünk, miközben ő fogva tart. A mellettünk elhaladó férfi a szemembe néz, miközben a mögöttem álló ujja lassan mozog bennem. Amikor vele vagyok, zavarnak a kéretlen tekintetek, de amíg a szobáig el nem érünk, el kell viselnem őket.

Egyetlen lassú mozdulat után kihúzódik belőlem, és a hasamat simogatja.

Ő diktálja a tempót. Mindig.

És ezt imádom.

Lábával szétfeszíti a combomat, így terpeszbe kényszerítve kiélvez minden egyes mozdulatot, idegőrlően lassan dugja vissza az ujját, és hüvelykjével masszírozza a csiklómat. Egyre szaporábban veszem a levegőt, a testem lángol. Rám markol; már szinte fáj, annyira erősen szorítja a szeméremdombomat, mégis élvezet sóhaja szakad fel belőlem. Gyorsabban mozog az ujjaival és hevesebben dörzsöli a csiklómat. Nyöszörgök, vonaglok a keze alatt, és önkéntelenül a farkához nyomom a fenekemet. Közeledik az orgazmus, egész testem elnehezül és megfeszül, tudom, néhány erőteljes mozdulat, és felrobbanok, az utolsó pillanatban azonban megáll. Belém szorul a levegő.

Forró leheletét az arcomon érzem, maszkjának széle a bőrömhöz ér.

– Itt akarod, vagy elvonuljunk?

– Fájni fog? – lihegem.

Hüvelykujját még erősebben hozzám nyomja, hosszú középső ujja eléri bennem azt a bizonyos pontot. Ritmikus mozdulatokkal dolgozik rajtam. Időzített bombának érzem magam, egy kifeszített húrnak. Ekkor az ujjai egyetlen határozott mozdulatától elélvezek. Az orgazmus pillanatában összezárom az ajkaimat, szorosan lehunyom a szemem és hangomat elfojtva élvezek el. Miután lecseng, kimegy az erő a lábamból. Erős keze tart, de remeg a térdem, és csillagok szikráznak a szemem előtt.

– Csak amennyire te akarod – dünnyögi, mire bólintok.

Kihúzódik belőlem és már a súlyát sem érzem magamon, a levegő hűvösen csapja meg a hátam, ahogy eltávolodik. Szeretnék megfordulni, de a lábam nehezen mozdul, és a magassarkú sem a barátom. Megbotlom, a férfi elkap, és az ölébe emel. Egyik kezével a térdem alatt fog, másikkal a hátamat támasztja. Ahogy elindul velem az egyik szoba felé, Benett, a volt férjem jut eszembe, és az esküvőnk. Ettől lecsillapodom, annyira, hogy vissza kell terelnem a gondolataimat.

Ki akarom őt innen zárni.

Semmi köze ehhez a helyhez.

Végigsimítok a partnerem izmos, sima mellkasán. Azért vagyunk mi jó páros, mert ő szeret irányítani, és én szeretem, ha irányítanak. A munkám során folyamatos kontroll alatt kell tartanom mindent és mindenkit, és ez borzasztóan kimerítő. Itt ellazulhatok, őrá rábízhatom magam. Vele nem kell gondolkodnom, csak élveznem.

A vörös falú szoba még érintetlen, mikor belépünk. Hatalmas, kör alakú, takaróval borított franciaágy uralja a közepét. A kör négy pontján négy fekete fémrúd tör a magasba. Padlótól a plafonig érnek, mindegyiken vastag lánc lóg, végükön karabiner; gyűlölöm a láncot, a látványát is, de legfőképp a hangját. A partnerem lefektet az ágyra. Gyakorlott mozdulattal az ágy melletti, sötét faszekrényhez lép. Míg kutakodik, az ajtó nélküli bejáratot figyelem, két férfi és egy nő vonul el a folyosón. Nemcsak a látvány nem korlátozott; a zene nem nyomja el az élvezetek hangjait sem, női sikoly hallatszik a túloldalról.

Bambulásomból meleg érintés térít magamhoz. Partnerem megragad a lábamnál fogva, és könnyedén a hasamra fordít. A matrac besüpped a súlya alatt, ahogy mögém mászik, alig várom, hogy érezhessem ezt az erőt magamban. A csípőm alá nyúl, megemeli kissé, és a ruha vékony anyagán keresztül apró, rezgő játékszert nyom a csiklómhoz. Nyöszörögve beleharapok az ajkamba, és lehajtom a fejem. Elhúzza a játékot, mindkét kezével megragad, és durván magához ránt. Félkézzel kicsatolja a ruhámat, a hátulját felhajtja. Kőkemény farkát becsúsztatja a fenekem közé, és lassú lökésekkel húzogatja magát rajtam. Nedvességemtől egyre könnyebben csúszik, majd néhány finom mozdulat után belém hatol, és durván felnyársal.

– Nem bírok betelni veled. Imádok játszani, kipróbálom, hogy meddig bírod. Feszegetem a határaidat. Darabokra szaggatlak.

A behatolása az izgalom ellenére is fáj. A lófarokba kötött hajamat a kezére tekeri, fejemet a párnába nyomja, míg a fenekem felfelé mered. Kihúzódik belőlem, majd egy határozott mozdulattal ismét belém hatol. A póz miatt pontosan a legérzékenyebb helyen dörzsöl, ezért minden egyes lassú, erős lökésével egyre közelebb visz a csúcshoz.

A vastagsága kitölti a hüvelyem, a csípője egyre erőteljesebben és gyorsabban csapódik a fenekemnek, őrült tempóban dugni kezd. Sikolyomat a párnába fojtom, beleharapok a puha selyembe, az anyag felitatja a könnyeimet, amit az egyre növekvő élvezetem csal elő.

Felveszem a ritmust, belemarkolok a vörös selyembe, és mikor a rezgő játékszert újra a csiklómhoz érinti, sikítva rándulok össze, rászorítok a farkára. Megragadom a karját, és eltaszítom magamtól a játékszerrel együtt.

– Tűnj innen – hangzik tőle a kemény utasítás; kizökkent, értetlenül összeráncolom a homlokomat.

Hátranézek. Mozgást érzékelek mögötte, ekkor megpillantom a meztelen férfit az ajtó mellett. Mohó vággyal a tekintetében gusztál, kezével izgatja magát.

– Hadd csatlakozzak.

– Nem – közli a partnerem határozottan. Az idegen férfi megadóan felemeli a kezét, és kilép a szobából.

Megérzem partnerem forró leheletét a fülemnél.

– Felkészültél a titkomra? – kérdezi. Könnyes szemmel bólintok. Kiélesednek az érzékszerveim, minden idegszálam pattanásig feszül. – Ma megöltem érted valakit – morogja, és akkorát élvezek, hogy úgy érzem, a lelkem is elhagy a sikításommal.

2. fejezet

ÉJSZAKA IDEGESEN FORGOLÓDOM az ágyban, ezért inkább kimászom és a fürdőbe indulok. A férfi nem adott magyarázatot, egyszerűen felállt, és közölte, hogy mára végeztünk. Nem bírtam tovább a közelében lenni, úgyhogy kisiettem a helyiségből, fel az emeletre, és magamra zártam a hotelszobám ajtaját. Azzal vigasztaltam magam, hogy viccnek szánta az egészet.

Csak éppen túlment azon a bizonyos határon.

És ha igaz?

Ostobaság. Nem lehet igaz, nem tud rólam semmit.

Nincsenek ellenségeim, mégis kit ölt volna meg értem?

Jóságos ég, ugye nem egy gyilkossal feküdtem le hónapokon keresztül?

Hajnalban visszafekszem az ágyba, és kényszerítem magam, hogy elaludjak. Délután indul a repülőm vissza Magyarországra. Nyugalmat erőltetek magamra, addig muszáj kibírnom valahogy.

A telefonom rezgése ébreszt. A mozgalmas éjszakának köszönhetően minden porcikám fáj, nyöszörögve nyúlok az éjjeliszekrényen zizegő készülékért. A teraszajtót eltakaró függönyökre erős napfény vetül, arra tippelek, hogy késő délelőttre járhat. A kiadóból hívnak, ezért gondolkodás nélkül felveszem. Megköszörülöm a torkomat, az éjszakai sikolyaim miatt enyhén rekedtes hangon szólok bele a telefonba.

– Tudom, hogy szabadságon vagy, Kamilla, de van itt egy férfi, és azt mondja, nagyon sürgős – vág a közepébe Rose, a helyettesem. Valójában Kiarának hívják, de íróként a Rosalie E. álnevet használja, így az évek alatt lassan mindenki áttért, és ezen a néven szólítja.

– Miféle férfi? – Kikelek az ágyból, az arcomat dörzsölöm, majd elhúzom a nehéz bársonyfüggönyt.

Rose a hangját suttogássá halkítja.

– Valami amerikai producer, azt mondja, régi ismerősöd, de elfelejtettem a nevét, és szégyellem megkérdezni – vallja be kétségbeesetten. – Itt áll mellettem, nagyon kínos lenne eldadogni.

– Amerikai producer? Úgy százkilencven magas, izmos, afroamerikai, elképesztően szép, csokoládébarna szemekkel?

– Igen.

Mosoly kúszik az arcomra, bár a gyomrom még mindig összeszorul az éjszaka emlékei miatt. Fényes nappal kevésbé rémisztő a gondolat, és a pasas valószínűleg csak szórakozott velem. Átállítom az agyamat a jelenre, és végre minden idegességem elszáll.

– Add át neki, beszélek vele. – Várok egy kicsit, mire az ismerős mély hang angolul üdvözöl. – Michael Jacobs – kiáltok fel örömömben. – Úristen, ezer éve nem beszéltünk. Mi járatban?

– Üzleti úton vagyok, és lenne számodra egy nagyon jó ajánlatom. Néhány napig még Magyarországon leszek, összefuthatnánk valamikor?

– Persze, mit szólnál a holnap estéhez? Válasszak éttermet, vagy nézel egyet?

– Hat órára foglaltam asztalt, ha nem gond. Elküldöm a címet.

– Ott találkozunk.

– Michael – üdvözlöm boldogan régi ismerősömet az elegáns budapesti étteremben. Megölelem, és amikor elengedem, udvariasan kihúzza, és alám segíti a széket. A pincér nekem is tölt a korábban kiválasztott borból, biccentéssel megköszönöm. Michael igazi amerikai mosolyt villant; hófehér foga szinte világít, a bőre egészségesen barna, sötét szemével kíváncsian fürkészi arcomat, miközben belekortyolok a boromba. Ízlelgetem az édes nedűt, majd elismerően bólintok. – Hmm, jó választás, de te mindig is értettél hozzá.

– Beváltak a könyvajánlók, amiket küldtem?

Michael producerként dolgozik egy amerikai sorozatgyártó cégnél. Amikor a csatornájuk átállt a könyvadaptációkra, elküldte nekem azokat, amelyeket fordításra ajánlott. Mire a sorozat befutott a csatornán, és ezzel együtt Magyarországon is, addigra a könyv is kapható volt a kiadónknál, és a hatalmas példányszámú fogyásnak köszönhetően elképesztő tempóban fejlődtünk az elmúlt években.

– Jó orrod van a pénzt hozó sztorikhoz.

– Épp ezért vagyok itt. A vezetők külföldi sikerkönyveket szeretnének megfilmesíteni, és amikor meglátogattam Benettet, említette, hogy téged biztosan érdekelne a dolog.

Volt férjem nevének említésére elkerekedik a szemem, és az őszinte mosoly kényszeredetté válik. Nyilvánvalóan meglátogatta, hiszen Michael elsősorban Benett barátja volt, nem az enyém. Mi már a házasságunk alatt ismerkedtünk össze. És Benett miért ne szólna az érdekemben Michaelnek? Hiszen a válásunk nem volt botrányos. Egyszerűen bejelentette, hogy elválunk. Mindenféle magyarázat nélkül, jókora pénzmagot és a közösen felépített kiadónkat rám hagyva kilépett az életemből, és soha többet nem láttam. Tegnap éjszaka sikerült az emlékfolyamot elzárnom, de most valamiért ismét a pótolhatóság, az eldobhatóság érzése járja át minden porcikámat. Mindig az az ember okozza a legnagyobb fájdalmat, akiben a legjobban megbízunk.

– Ha van egy jó sztorid, amit nagyon szeretnek az olvasók – mondja Michael –, szívesen előterjesztem a vezetőimnél. Ha sikeres lesz a film vagy a sorozat, bizonyára le akarják majd fordítani angolra, és akár világhírű regény is lehet belőle.

Visszatérek a múlt fájdalmából, és ismét a jelenre összpontosítok. A lehetőség hallatán ajkaim enyhén elnyílnak a csodálkozástól. Hátradőlök a székemen és döbbenten meredek magam elé. Világhírnév?

Soha nem voltam sem feleség-, sem anyatípus. Amióta az eszemet tudom, a karriert helyeztem előtérbe, aminek harmincegy éves koromra, úgy tűnik, velejárója a szingliség.

– Ó, hűha, ez tényleg... durva. Nem találok szavakat. Oké, és mit kell tennem?

– Ha van egy népszerű könyved, ami hónapokig vezette a magyar eladási sikerlistákat, akkor szívesen meghallgatnám a történetet, és nem ártana egy gyors fordítás is, hogy el tudjam olvasni.

Zakatolnak a gondolataim, és végigpörgetem az elmúlt évek legsikeresebb regényeinek címét és tartalmát – a saját kiadómtól, és másikoktól is.

– Műfajt tekintve mire gondoltál?

– Nincs megkötés. Vérpezsdítő sztorit keresek. Ami elég menő ahhoz, hogy mindenki erről beszéljen. Rengeteg anyagunk van, és ha tényleg be akarsz kerülni, akkor valami nagyon jóval kell előrukkolnod. Van ilyen a tarsolyodban, Kamilla?

– Nem tudom, nektek amerikaiaknak más az ingerküszöbötök. Mi nem igazán írunk botrányos sztorikat – felelem tanácstalanul.

– Mindenképp szeretnék vinni egy magyar történetet. Akár egy jó krimit, egy pszichothrillert, vagy valami romantikusat. De az sem baj, ha még nem jött ki – mondja, és beleiszik az italába. – Ha garantálod nekem, hogy egy éven belül kihoztok egy olyan könyvet, ami hónapokig vezeti a sikerlistáitokat, akkor várok. Vagy ha a te kiadódban nem lépitek át azt a bizonyos határt, akkor szívesen meghallgatom a javaslataidat más kiadóktól.

– Értem. Ez olyan ajánlat, amit nem szívesen engednék át másnak. Igazából van egy íróm, aki hihetetlen sztorikat gyárt, és jellemzően sokáig vezeti a sikerlistákat.

– Nagyszerű – nyugtázza, és koccintásra emeli a poharát. – És mi van veled? Benett azt mondta, a te könyveid is nagyon jól fogytak, állítása szerint profi módon provokálod az olvasóidat.

Zavartan eltűrök néhány barna tincset az arcomból és megköszörülöm a torkomat.

– Már nem írok. Nem jut rá idő a sok munka mellett. Tudod, amióta Benett-tel elváltunk... egyedül viszem a kiadót, és ez elveszi minden energiámat.

– Értem. Ezt sajnálattal hallom, de mindenképp keress meg, amint van valamid a számomra.

Ezt megköszönöm, és iszunk is rá.

A szabadságomról visszatérve reggel az első dolgom az asztalomra tett iratok átnézése. Elsőként érkezem a kiadóba, kezemben egy starbucksos pohárral tartok a helyemre. Az irodám ajtaját nyitva hagyom, így tökéletesen rálátok az utánam érkezőkre. Leülök a helyemre, de amikor Rose munkakezdés előtt tíz perccel megérkezik, izgatottan pattanok fel. Divatos, bő fazonú, ujjatlan, sötétzöld midiruhában libben be, bézs magassarkúban, szőke haját tökéletes lófarokba kötötte, lágy hullámokban omlik a vállára. Rose maga a megtestesült báj és kifinomultság, minden mozdulata finom és nőies. Karcsú alakját és apró termetét imádják a férfiak és irigylik a nők. Mindemellett elképesztően empatikus, maximalista, imádja a gyerekeket, rajong az állatokért és a természetért. Ő az egyetlen barátom, a segítőm, aki a kezdetektől itt állt mellettem. Ha valaki megérdemli a sikert, és hogy reflektorfénybe kerüljön, az ő. A világnak szüksége van egy olyan jó és tiszta lélekre, mint Rose.

– Megkaptad az üzenetemet? – kérdezem, miközben becsukom mögötte az ajtót.

– Kamilla, hajnali kettőkor csak akkor írj nekem, ha ég a házad, és nincs hova menned. Attól ilyen sima a bőröm, hogy a napi pihentető alvásom tényleg pihentető. De itt vagyok, hallgatlak.

Amikor beavatom Rose-t a minap kapott ajánlatba, a reakciója ugyanaz, mint az enyém. Nem jut szóhoz. Ő is tudja, hogy ez egy akkora lehetőség, amit sem ő, íróként, sem mi, kiadóként nem hagyhatunk ki.

– Szükségem van egy Colleen Hoover-kaliberű sztorira, amiért megőrülnek az olvasók.

– Ne hülyéskedj, én nem tudok bántalmazott családokról vagy nagy traumákról őszintén írni. Az ő könyvei attól sikeresek. – Ekkor Rose bézs táskájából egy rózsaszín mappát húz elő. – Itt van hét történetem szinopszisa. Azok is benne vannak, amiket idén év elején mutattam neked, és van benne három új. Válaszd ki, melyiket írjam meg, és elkezdem kidolgozni.

Átveszem tőle a mappát és belelapozok.

– Provokatív bármelyik is?

– Nem csak a provokatív történetek jók.

– Oké, de nekünk olyan kell, ami hónapokig vezeti a sikerlistákat. Olyan, amitől az olvasók eldobják az agyukat.

– Biztos? Nem feltétlenül kell annyira jónak lennie. Nagyon jó marketinggel bármi eladható. Fel kellene keresned ehhez az általad ismert legjobb szakembert, hogy segítsen.

Megállok a lapozgatásban és haragosan Rose-ra nézek.

– Végeztem vele, elfelejtettem, újraépítettem magam, mégis valahogy mindenki azt akarja, hogy újra közöm legyen hozzá – magyarázom. – Egészen biztos, hogy nem fogom felkérni a volt férjemet semmilyen munkára. Nem mellesleg két éve nem beszéltünk.

Rose szemében csintalanság villan, miközben vigyorogva összepréseli az ajkait.

– Oké – trillázza, és ettől valamiért végigfut a hátamon a hideg.

A nap hátralevő részében igyekszem a munkámra összpontosítani, de időnként elkalandoznak a gondolataim. Két mondat kergeti egymást a fejemben: „Keresd fel a volt férjedet!”, és „Megöltem érted valakit”. Az elsőtől is futkározik a hideg a hátamon, hát még a másodiktól... Úristen, milyen őrült mond ilyet, miközben orgazmust csikar ki a testemből? És mégis mit akart ezzel bizonyítani? Amikor kimondta, fel sem fogtam igazán.

Libabőrös a karom. Nem bírok tovább egyedül lenni az irodámban, felpattanok a helyemről, és kifordulok a szobából. Végigmegyek a szűk folyosón, ahonnan mindkét irányba ajtók nyílnak a kiadó különböző részlegeibe. A klub jut eszembe, képzeletben ott találom magam a falnak szorítva, az ismeretlen erős kezei között. Mire elérek a folyosó végére, a kis teakonyhába, a ruhám átnedvesedik a hónom alatt és a nyakamnál. Megpillantom az egyik szerkesztőmet, Doriánt; a marketinges lányt, Laurát fűzi. Dorián alacsony, normál testalkatú, a negyvenes évei elején járó szemüveges férfi. Szingli, mint én, csak kettőnk között az a különbség, hogy ő mindenkire rámozdul az irodában. Vezetőként muszáj magamra erőltetnem a higgadtság álarcát.

– Dorián – szólítom meg kissé ingerülten, és egyelőre nem tudom eldönteni, hogy ez az ingerültség jogosan őt illeti, vagy a korábbi frusztrációm is közrejátszik –, Már három hete kérlek, hogy szerkeszd újra az Ana Cash-fordítást.

Dorián megdermed. Bekapcsolom a kávéfőzőt, és bögrét teszek a gép alá. Várakozva pillantok felé, ám a homlokán gyöngyöző izzadság semmi jót nem ígér.

– Kamilla, három kéziratot dobtál vissza az elmúlt két hónapban... Nem tudok ennyit átdolgozni. Ráadásul nem is igazán értem, mi a gond.

– Pontosan, és egyáltalán nincs ínyemre, hogy duplán kell dolgoznunk az anyagon – mondom vészjósló hangon.

– Kifejtenéd bővebben, mi vele a probléma?

– Igénytelen, egyszerű, és hatalmas logikai hibák vannak benne.

– Nem én tehetek róla, hogy ilyen silány minőségű anyagokkal dolgoznunk. Talán nem kellene Ana Cash-t kiadnunk, ha a nő nem tud írni. Csak abból tudok dolgozni, amit kapok.

– Kérlek szépen, hogy szedd össze magad, különben hamarosan el kell hogy váljanak az útjaink.

Két cukrot dobok a kávémba, megkavarom, majd tejet öntök hozzá. A konyhában síri csend honol, még a lélegzetvételüket sem hallom. Azért mentem szabadságra, hogy fitten, kipihenten térjek vissza, erre csak idegesebb vagyok, mint mikor elmentem. Kilépek a folyosóra, és abban a pillanatban beleütközöm egy öltönyös férfi mellkasába. A kávém mindkettőnk ruháján csúnya foltot hagy, és amikor ijedten felpillantok, egy régi ismerőssel nézek farkasszemet.

3. fejezet

ELHÚZOM MAGAMTÓL A leöntött blézeremet, miközben próbálom felfogni, hogy itt áll előttem Sárközi Benett, a volt férjem, akit két éve nem láttam. Zavartan visszalépek néhány szalvétáért a konyhába, és segítőkészen a mellkasához nyomom. Amikor meglehetősen kellemetlenné válik a köztünk kialakult csend, felnézek rá. Megállítom a kezem a blézerem törölgetése közben. Benett a maga harminchét évével még mindig szívdöglesztő. Szőkésbarna, félhosszú, oldalra fésült haja eszembe juttatja, mennyire imádtam beletúrni, markolni, összekócolni. Borostás arca, széles állkapcsa érzelemmentességet és komolyságot tükröz. Amikor a tekintetem találkozik a rideg, kék szempárral, hirtelen melegség költözik beléjük, és Benett enyhén elmosolyodik. De látok még valamit, ami két évvel korábban nem volt ott: szomorúságot és magányt.

– A lányok kint azt mondták, hogy itt leszel – szólal meg halkan, ezt a mély hangszínt annyira szerettem. A lényéből áradó markáns illat az otthon biztonságos ölelésének érzetével von körbe, ám a fájdalom, amit az elvesztése okozott, szintén újult erővel hasít belém.

– Mit keresel itt? – csattanok fel idegesen.

– Rose kérte, hogy jöjjek, mert szükséged van a segítségemre.

Ebben a pillanatban nagyon utálom Rose-t. Összevonom a szemöldökömet, megacélozom magam, és igyekszem ugyanolyan rideg pillantásokat vetni, ahogy egykor ő tette.

– Félreértett valamit, nincs rád semmi szükségem – mondom neki keményen. A hangom hátrálásra kényszeríti.

Azt akarom, hogy érezze azt az elutasítást, azt a pótolhatóságot, amit én éreztem, amikor nyolc évet kidobott a kukába mindenféle magyarázat nélkül. Bár időközben azzal vigasztalódtam, hogy ő sem talál magának senkit – a közös barátaink szerint legalábbis egyedülálló –, mára ez a tény teljesen hidegen hagy.

Oldalazva átfurakszom mellette, sietve indulok az irodám felé, de Benett tartja velem a tempót, és követ. Legszívesebben az arcába vágnám az irodám ajtaját, de erős testének csapódva valószínűleg kitörne az üveg. Magamon érzem a munkatársaim fürkésző tekintetét, ahogy végigrobogok a szűk folyosón és a pihenőnek szánt közös helyiségen.

A tér összeszűkül körülöttem, kapkodok, az embereim az irodájukból kilépve kísérik figyelemmel a felbolydulást. A szobámba érve kieresztem az eddig benntartott levegőt, és becsukom magunk mögött az ajtót. Leengedem a sötétítőt, a gyomrom apróra zsugorodik. A mozdulat eszembe juttatja azokat az alkalmakat, amikor a munkatársaink elől elbújva itt estünk egymásnak, és éltük ki a vágyainkat.

A szekrényemhez lépek, ezzel is időt nyerek, hogy ne a férjemmel és az érzéseimmel kelljen foglalkoznom. Pedig ezer meg ezer kérdésem lenne hozzá. Esküszöm, két év alatt semmit sem változott, csak a szeme lett kicsit szomorúbb, az arca megtörtebb.

– Megtennéd, hogy elfordulsz? Szeretném átvenni a felsőmet – kérem, és előhúzok egy bézs, ujjatlan pólót, mire Benett halkan felnevet.

– Házasok voltunk, Milus.

A becenevem hallatán hevesebben ver a szívem. Ő volt az egyetlen, aki így hívott, és amikor elment, annyira hiányzott ez a megszólítás, hogy még a nevemet is meggyűlöltem miatta.

– Csakhogy már nem vagy a férjem – közlöm vele keményen. Az arcáról lehervad a mosoly, és zsebre dugott kézzel lassan hátat fordít nekem. A tükörből nézem széles vállát, keskeny csípőjét. Benett feneke elképesztően szexi, amikor ráfeszül az öltönynadrág. Sportos alkatát a rengeteg futásnak köszönheti, és mindig is odafigyelt az étkezésre. A tökéletes ellentétem. Talán ezért sem működtünk mi ketten. Ugyanakkor éppen ezért működtünk olyan jól, mert bár sok mindenben különböztünk, volt bennünk közös: odavoltunk egymásért.

A gondolataim kuszák. Mit keres itt? Mi a fenét mondhatnék neki?

Megigazítom a felsőmet, és elé állok. Sértett vagyok, és hirtelen előtör belőlem mindaz a fájdalom, keserűség, amit eddig magamba fojtottam. A világoskék ingét, a sötétkék nyakkendőjét nézem, és legszívesebben nekiesnék, számonkérném, mi a fenét művelt. Ordítozni akarok vele, püfölni a mellkasát... aztán a nyakába ugranék, és forró csókban olvadnék össze vele.

– Michael mesélt az ajánlatáról. Már abból sejtettem, hogy nem lesz egyszerű a feladat, de amikor Rose felhívott, hogy talán... Akarsz beszélni róla? – Benett tartása merev és távolságtartó. A szeme mégis megtelik melegséggel és gyengédséggel, ahogy az arcomat fürkészi.

– Nem tudom, dolgozol más kiadókkal? – Akiknek információt szolgáltathatsz rólunk, fejezem be magamban a mondatot.

– Nem. Te vagy az egyetlen.

Istenem, bár ne a kiadóra értené, hanem rám. Átölelem magam a karommal, mert kicsit fázom. Benett követi tekintetével a mozdulatot, zsebre dugott keze megfeszül.

– Tőzsdézel még? – kérdezem, mert kíváncsi vagyok, visszatért-e a marketinghez, amivel a tőzsdézés előtt tíz évig foglalkozott, vagy még mindig hatalmas kockázatokat vállal. Benett persze mindig is okosan taktikázott, és soha nem tartottam attól, hogy belebukik.

– Már csak a saját pénzemet dolgoztatom. Marketingcéget vezetek, mint régen. A tőzsde elvett tőlem mindent, ami valaha is számított – mondja halkan.

Nem értem, mire céloz, de pillanatnyilag nem akarok többet tudni az életéről, ezért elterelem a szót.

– Kellene egy ütős sztori, utána pedig egy még ütősebb marketing, amivel hónapokig a sikerlisták élére kerülünk.

Nem tudom, miért avatom be ebbe az egészbe. Talán mert amióta ismerem, mindig talált megoldást az összes problémámra. Ő volt a kapaszkodóm, a társam, a támogatóm, és a problémáim felvetése annyira ösztönös, mint a levegővétel. Még csak néhány perce van mellettem, a testem máris reagál a közelségére. Megnyugszom, és minden olyan könnyű. Mintha csak azzal, hogy mellettem van, terhet venne le a vállamról.

– Mit tervezel? Kinek a könyvével indultok majd? Talán te írsz egy újat? – A kérdése olyan váratlanul ér, hogy megszólalni sem tudok. Elkerekedik a szemem, miközben ő türelmesen a válaszomra vár, de aztán könnyed hangnemben folytatja: – Két éve nem jött ki új regényed. Az olvasóid biztosan ki vannak már éhezve egy új történetre, és egy címből a legnagyobb eladott példányszámod negyvenezer darab volt. Logikus, hogy te indulsz a versenyen, ráadásul ideális alkalom lenne a visszatéréshez.

Amikor valaki az írói tevékenységemről kezd el beszélni, azonnal bezárok. – Nos – a hangom hűvös és érzelemmentes, amikor reflektálok Benett felvetésére –, én már nem írok. Nem azért nem jött ki regényem, mert erre a lehetőségre vártam, hanem egyszerűen nincs se időm, se energiám a kiadó mellett ezzel foglalkozni. Egyébként őszintén meglep, hogy figyelemmel követed a munkásságom.

– Bármennyire furcsállod, képben vagyok, ha rólad van szó. És ha véletlenül elesnél, ott lehetek, hogy elkapjalak – feleli pimaszkodva, de ettől a váratlan vallomástól elszorul a torkom és a gyomrom a szerelem hamis illúziójától csiklandozva bizsereg. Benett tekintete komoly és elszánt, és most fájdalmasan emlékeztet arra az emberre, aki a mindenséget jelentette számomra. Halk, lemondó sóhaj hagyja el a száját. – Oké, akkor kire gondoltál?

– Természetesen Rose-ra, ő a legnépszerűbb írónk.

– Hány példányban fogynak a könyvei?

– Tízezer megy el előjegyzésben, és eddig a legjobb eladása harmincezres volt. Három év alatt.

– Jön most ki könyve?

– Néhány hónap múlva, igen.

– Rose-nak és a könyvének nagyon nagy hype kell. Ott kell lennie mindenhol, minden platformon, a nevének jobban bele kell ivódnia a köztudatba. Folyamatosan interjúkat kell szerveznetek tévébe, rádióba, újságokba. Meg kell ismertetnetek őt az egész országgal. – Benett egyre hevesebben gesztikulál, ahogy belelovallja magát a szakmázásba. – Egy szerethető, közkedvelt személynek kell lennie, akit az emberek szívesen megismernének, és akitől szívesen vásárolnak. Utána pedig a csapból is a regénynek kell folynia. Óriásplakátokon, buszokon, metróaluljárókban, mindenhol az ő könyvének kell feltűnnie... Ez hatalmas költségekkel jár, Milus. Megkockáztatom, hogy a kiadó összes pénze forog kockán. Ha veszítesz, mindent elveszítesz. És akkor ott a kérdés, hogy a sztori biztosan van-e annyira jó, hogy külföldön filmre vigyék. Ehhez azért ütős téma kell. Biztos vagy te ebben?

– Igen. Meg akarom csinálni. Elsőre százezer példányt céloztunk meg.

– Na jó. Akkor a marketingeseid, a közösségi médiások, az összes dolgozó és író, mind csak rá koncentráljon. Mintha egyetlen szerzője lenne a kiadónak, ő. Háttérbe kell szorítanod mindent és mindenki mást, akár energiát igényel, akár pénzt. Szóval? – Benett rám hunyorít. – Felteszel mindent egyetlen lapra? Ezt csak a legnagyobbak engedhetik meg maguknak, vagy talán még azok sem. Van egyáltalán valaki, aki eladott ennyi példányt? Ki a legkeresettebb író a piacon?

– Hát, Frei Tamás megugrotta a százezres eladást. A mi zsánerünkben húsz-harmincezer példány fogy maximum.

Benett arca merengővé válik, majd lehajtja a fejét, hitetlenkedve megrázza, és elneveti magát.

– Mi az?

Benett olyan gyengéden emeli rám a tekintetét, hogy egész lényem beleborzong. A pillantása a csontomig hatol, és a szívem hatalmasat dobban. Melegség önt el, mintha még számítanék neki...

– Mindig is imádtam benned ezt az őrült lendületet, Milus – mondja csodálattal a hangjában. – Te képes vagy mindent feltenni egyetlen lapra, és látom a szemedben, hogy el is hiszed, hogy nem történhet másképp, csak úgy, ahogy elképzelted. De ez elképesztően nagy projekt, az összes emberemet mozgósítanom kellene, és minden futó projektünket csúsztatnom. A cégemnek ez többszázmilliós bevételkiesés. Ilyen hamarjában nem tudok segíteni.

– Csakhogy nem is kértelek rá.

A visszautasítástól elkerekedik a szeme, és egy szempillantás alatt megbánom, hogy ennyire nyersen viselkedtem, de kezdtem meglátni benne azt a férfit, akibe beleszerettem, akibe újra és újra bele tudnék szeretni – hát azért sem leszek vele kedves!

– Nekem megbízható szakemberre van szükségem. Te pedig sajnos megbízhatatlan vagy.

A kijelentésem arculcsapásként éri. Egyetlen pillanatra meglátom a csalódottságot a fegyelmezett úriember maszkja mögött, de aztán újra magára erőlteti azt az érzelemmentes arckifejezését, amit annyira gyűlölök.

– Értem. Szóval megbízhatatlannak tartasz? – kérdezi.

– Te hogy hívnád azt az embert, aki az egyik héten még szerelmes szavakat suttog a felesége fülébe, a másikban pedig mindenféle magyarázat nélkül elválik tőle?

Benett lehunyja a szemét, és ujjaival finoman megdörzsöli a homlokát.

– Sajnálom, Milus. Hidd el, nem önszántamból tettem.

– Persze, az ember csak úgy elválik az imádott feleségtől. Nézd, Benett, ennyi év után már nem is érdekel a magyarázat.

– Milus, kérlek, ha tehetném... Én soha nem akartam ezt.

– Miért, irányíthat téged bárki is? – kérdezem tőle vádlón.

– Igen. Te – vágja rá gondolkodás nélkül.

Nevetés tör fel belőlem, na persze nem jókedvemben, hanem a csalódottság és sértettség kacaja ez.

– Sajnálom, hogy hiába fáradtál ide. Kérlek, ha Rose bármikor felhív, hogy segítségre van szükségem, ignoráld.

– Ha tőlem nem, mástól elfogadnád a segítséget? Megkérdezhetek valakit... van egy srác, aki régen marketinggel foglalkozott, és nagyon jó szakember, egyébként te is ismered. Most már kicsit más területen mozog, de szerintem ő tud neked segíteni kézbe venni a dolgokat, irányítani az embereket.

Oldalra biccentem a fejem. – Oké. Majd meggondolom.

Benett hosszan kifújja a levegőt, lassan felemeli a kezét. Közelebb lép. Amikor hátrálok, megtorpan. Félúton megáll, leereszti a karját, és inkább zsebre dugja. Csalódottan lehajtja a fejét, és halkan megszólal.

– Egyszer régen megesküdtem, hogy melletted leszek jóban-rosszban. És egyetlen napra sem felejtettem el a neked tett ígéretemet.

4. fejezet

– SZERETNÉNK A LEHETŐ leggyorsabban véget vetni ennek a házasságnak – közli Benett az ügyvédeinkkel. Hangjának jegességétől összerezzenek. Egyetlen pillantásra sem méltat, én pedig képtelen vagyok megszólalni a sokktól, ezért az ügyvédem beszél helyettem.

– Benett, ön azzal az indokkal nyújtotta be a keresetet, hogy nem képes tovább együttélni a feleségével, és már hetekkel korábban különköltözött. A megbeszélés után következő lépés egy békítő tárgyalás lesz, ahol mindkettejüknek személyesen kell megjelenniük, és elmondják a döntésük pontos okát. Amennyiben továbbra is fenntartják, hogy a házasságuk végérvényesen megromlott, és sikerül megegyezniük, már ezen a tárgyaláson kimondásra kerülhet a válás.

Csendben ülök, folynak a könnyek az arcomon. Benett arca érzelemmentes, a keze az asztalon ökölbe szorul, az ujjai elfehérednek, én pedig teljesen összeomlok.

Miért teszi ezt velem? Miért teszi ezt velünk?

És mikor romlott meg a kapcsolatunk? A minap még csókban összeforrva vártuk a másnapot, tervezgettünk, álmodoztunk, most pedig itt ülök az ügyvédekkel – ez az egész rémálom hideg zuhanyként ér.