Körkép
2022

Negyvennégy
mai magyar író
kisprózája
– szemelvények –

Válogatta
Turi Tímea

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, a Bárka, az Élet és Irodalom, az Eső, a Forrás, a Híd, a Jelenkor, a Kalligram, a Kortárs, a Látó, a Mozgó Világ, a Műút, a Székelyföld és a Tiszatáj folyóirat közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2022

A kötet szerzői

Abafáy-Deák Csillag
Babarczy Eszter
Bán Zsófia
Bánki Éva
Beck Tamás
Biró Zsombor Aurél
Borcsa Imola
Böröczki Csaba
Csabai László
Csutak Gabi
Darvasi László
Egressy Zoltán
Fenyvesi Orsolya
Grecsó Krisztián
Haász János
Halász Rita
Harag Anita
Háy János
Jenei László
Juhász Tamás
Kiss László
Kiss Ottó
Kiss Tibor Noé
Molnár Lajos
Molnár T. Eszter
N. Tóth Anikó
Nagy Gerzson
Nógrádi Gábor
Pál Sándor Attila
Paulon Viktória
Rigó Kata
Ross Károly
Schmideg Ádám
Szabó Róbert Csaba
Szabó T. Anna
Szalay Zoltán
Szaniszló Judit
Szántó T. Gábor
Szil Ágnes
Szilágyi Zsófia Emma
Tófalvi Zselyke
Totth Benedek
Vida Gábor
Vörös István

Darvasi László
A görög szélhámos

Az új raklapokon ült, volt alatta vagy négy. Fenyvesi, aki most érkezett vissza a nagyraktárból, érezte még a szagukat is. Az öreg lehajtotta a fejét, a válla megereszkedett. A fia tudta, hogy sápadt, mint egy halott, azt takargatja. Magához intette Ferikét, aki máris szaladt, hagyta a parkettákat.

– Elesett?

– Nem tudom, főnök.

– Mondtam, hogy figyeld.

– Mondta, Főnök, figyeltem is. Egyszer csak nem láttam. Kiabáltam, hogy Karcsi bácsi! Karcsi bácsi!

Az öregember erre felemelte a fejét. Fenyvesi intett, hogy jó, jó, halkabban. Aztán hátrament Ferike, és akkor már csak azt látta, hogy ott fekszik. Szerinte…

– Szerinted?

– Nem esett el. Csak lefeküdt oda, hátra. Hogy ne essen össze. Itt – Ferike körbemutatott, lécek, forgácsok, pozdorják mindenütt, a nagy, piros szeletelőgép. – Vagy akárhol. Idetámogattam, főnök.

Bólintott, jól van, Ferike menjen a dolgára. Ő meg odalépett hozzá, óvatosan megfogta a vállát, apa, hoztam újságot meg szendvicset.

– Milyet?

– Marhahúsos.

– Az jó. Azt szeretem.

– Felhívott anya – mondta Fenyvesi.

– Kedves tőle.

– Üzeni, hogy vedd fel a kardigánt. Meg ne fázz.

– Ma egy kicsit fáradtabb vagyok, az az igazság.

– Semmi baj. Én se vagyok a csúcson. Tegnap a Zolikát ünnepeltük.

– Bebasztatok.

– Mondhatni. Zolika felmászott az asztalra. Ott táncolt.

– Akkor bebasztatok.

– Nem, mondtam apa, hogy nem. Tessék, neked mentettem meg – egy laposüveget vett elő, kotyogott valami az aljában, diószínű, mint a legfinomabb pác.

– Hű, de finom, hú… – köhécselt az öreg. Nem szabadna innia. Hallgattak, az öreg majszolta a szendvicset, nagyon finom volt az is. Más ilyen idősen arra panaszkodik, hogy nem érzi az ízeket. Semmi nem jó, sem a régi, sem az új. Hazudik a kelt kalács is. Ez nem az a túrós batyu. Az ő apjának kelkáposzta-főzeléket is hozhatna, rálöttyintett pörköltszafttal, azt is vígan kanalazná.

– Képzeld, mi történt egy angol fószerrel. Üldögélt a kertjében, és váratlanul rázúdult a szar.

– A szar, honnan?

– Fentről, az égből. Kiengedte a szart egy repülő. Egy rendes járat. Ez a tag meg ott ült, és most telibe kapta. Százötven utas, legalább ötven adag, annyian biztos szarnak egy hosszabb út alatt.

– Jól kiszámoltad – az öreg nevetett. – Ráadásul nem is lehet odébb ülni. Vagy fölugrani. Elszaladni.

– Tulajdonképpen az egész világ szarta le.

– Ezt hogy érted?

– Az egyik Londonban evett, a másik Madridban, hozta az emésztését Kairóból vagy New Yorkból.

– Anyád üzent még? – kérdezte váratlanul az öregember.

– Üzent?

– Te mondtad.

– Ja igen, hogy nagyon vár haza. Nem tetszik neki ez a gyengeség.

Amikor megérkeztek, és a családi ház ajtaja nyikorogva nyílt, az öreg nyomban beszélni kezdett a feleségéhez, képzeld, Ilona, egy angol faszi, aki minden délután ül a kertjében, nézte az eget, az égen a repülőket, és valamelyik nap is ott ült a kertjében gyanútlanul, reggelizett, lágy tojást, pirítóst vagy valami ilyesmit, egyszerre csak azt érezte, hogy…

Az asszony könnyű grimasszal tologatta be a folyosóra. Biztosan valami hülyeség, Károly. Menjél be, ne itt vedd le a kabátodat, ott a mamusz. Az öreg engedelmesen bement, behúzta maga után az ajtót, csönd volt a belső szobában.

– Szia, apa, holnap jövök.

– Várlak – szólt ki az öreg, mintha le se ült volna még, csak állt a sötétben, nem gyújtott villanyt.

– Meddig akarod még kínozni? – kérdezte halkan az anyja.

– Jó neki velem. Be van jelentve. Van munkája, fizetése.

– Látod, hogy fogy.

– Mindig ilyen volt.

– Nem volt mindig ilyen.

– Te éltél vele?

– Én is éltem vele.

– Tizennégy éves korodig – az anyja lezárta a vitát, ment a konyhába, Fenyvesi hallotta, hogy megbuggyan a borosüveg.

Másnap Ferikével bevittek a fenyőfarészlegbe, ahová az öreg feküdni járt, egy viszonylag tűrhető állapotban lévő heverőt. Szereztek két kockás plédet is. Ne a hideg földre feküdjön, de hiába, mert így is oda heveredett le. Kerítettek egy matracot a heverő mellé. Az apja a matrac mellé feküdt.

– Jó itt, a földön – mondta. – A kemény az jobb.

Fenyvesi gondolkodott, mi a lófaszt csináljon. Kiment, ivott Ferikével egy vodkát, vittek az öregnek is, aztán fölfektették a heverőre.

– Itt maradsz, apa, érted?

– Túl puha – az öreg próbált ellenkezni.

– Ha nem maradsz, nem hozlak többé a telepre. Fölveszek a helyedre mást.

– Kit?

– Sorba állnak, apa, érted? Hosszú sorban, csettintek,

érted?

– Nem is annyira puha – mondta az öregember. – Kezdem megszokni – mintha egy viaszbábu beszélt volna.

– Hívott anya, azt kérdezi, mit hozzak neked ebédre, mit szeretnél.

– Valami finomat – mondta az apja. – Mondd meg anyádnak, köszönöm, hogy gondolt rám.

Végül rántott májat hozott a sarki hentestől, azt ő is régen evett.

– Soha nem szerettem a májat, de ez igazán ízletes – jegyezte meg az öreg. – Az uborka is kemény. Nincsen egy söröd véletlenül?

Volt. Az öreg végigaludta a délutánt, pedig megjött Kaposvárról a szállítmány, és elég hangosak voltak a fiúk.

A felesége rázta fel, éjszaka volt, az anyja telefonált, hogy az apja elesett, fekszik a konyhában. Nem mozdul. Lélegzik? Igen, lélegzik, és rángatózik a lába meg a keze.

A sürgősségire vitték, onnan egy-két nap alatt átkerült az elfekvőre, de másnap egy olyan intézetet javasolt az orvos, fiatal, fekete hajú férfi, kereszt a nyakában. Miért van egy orvosnak kereszt a nyakában? Miért hisz jobban másban egy orvos, mint magában?

– Vigyem át oda?

– Igen, azt hiszem, ez lenne a leghelyesebb, uram.

– Mennyi még?

– Nagyon legyengült, nem tudom megmondani. Holnap. A jövő hónapban.

– Nem akarja, hogy itt haljon meg?

Az orvos hirtelen dühös lett.

– Tudja, azt is megkérdezhetném, hogy miért nem viszi haza. A szerettei közé. Foghatnák a kezét közben, nem?

A saját autójával vitte át a másik intézetbe, Ferike segített. Míg mentek, hátrafordulva beszélt az apjához.

– Tudod, hogy anya mentette meg az életedet?

– Erős vagyok.

– Elesel, apa.

– Csak megpihenek, bármikor fel tudok állni.

Már bent jártak az intézet utcájában. Most figyelt fel rá, milyen nagyok a diólevelek. A nap átsütött a maradék lombozaton, ők meg gurultak a sárga szőnyegen.

– Anyád direkt a hűtő elé rakta a kisszéket.

Hosszú, egyenes épület a lakótelepről induló lejtő aljában, zöld kerítés, repedezett betonjárda, árva bukszusok. Bent a folyosó falát régi, redős falambéria borítja. Lógnak keretezett képek a falon, mint a MÁV-kocsikban, Esztergom, Siklós, az egri vár, a szegedi dóm, Halászbástya. Kétágyas szobák sorakoznak egymás mellett, két látogató család már nem is nagyon férne. A szomszédos ágyon haldoklott egy kövér ember. Nyitva volt a szeme, nézte őket, amikor megjöttek és bepakoltak, mondani akart valamit, nem értették. Újságok voltak mellette. Rádió. Keresztrejtvény. Egy könyv, A három testőr Afrikában.

– Hozzak könyvet, apa?

– Jó estét nyár, jó estét szerelem, azt hozd be. Már régen szerettem volna elolvasni. Van benne egy görög szélhámos.

– Szerintem azt már olvastad.

– Nem olvastam. Állandóan randevúzni akar.

– Anya holnap be fog jönni.

– Nagyon jó! Mondd neki, hogy hozzon rádiót.

– Megmondom neki.

– Nem szeretnék beszarni – mondta az apja.

Ahogy ment kifelé, szólt a recepciónak, hogy mára pelenkázzák be, még este hoz mindent, pelenkát is. Mi kell még. Elmondták. Csak olyasmit, mint máskor, a körömollót ne felejtse. Eldobható pelenka.

Elment az anyjához, összeszedte a dolgokat. Pizsama, törölköző, a gyógyszertárban vett pelenkát, vitamint, az anyjától elhozott egy kisrádiót és két könyvet, Jó estét nyár, Kántor nyomoz.

– Hiányzol neki – mondta.

Az anyja nem válaszolt, ő meg meglátta a fekete kosztümöt az ágyon. Az anyja nem hízott. Ez a kosztüm volt vagy húszéves, és még mindig jó volt rá.

Az apja nagyon örült a Kántornak. Ebben van a Csupati. Egyszer a hőségben leissza magát a kutya, hát az nagyon mulatságos. A Jó estét nyárnak nem annyira örült. Már olvasta. A nővér csupa jót mondott, Karcsi bácsi nagyon alkalmazkodó, nem okoz gondot, igazán kedves, jó beteg, máris megszerették. Hiányozni fog, ha… és ekkor reszelt a torkán, de Fenyvesi intett, semmi baj.

Amíg autózott a kertvárosba az anyjához, eszébe jutott egy régi, csaknem ötvenéves jelenet. Azt játszották, az anyja meg az apja, hogy veszekednek rajta. Kié legyen, ki ölelheti. Az apja elvette az anyja karjaiból. Az anyja visszavette őt, az apja megint elvette. Csinálták perceken át. Ő meg nevetett. Aztán sírni kezdett. Nem lehetett tudni, miért. Soha többé nem játszottak ilyet.

Nyikorgott az ajtó, holnap megolajozza. Alig ismert az anyjára. Volt fodrásznál, kozmetikusnál. Mint aki vért ivott, olyan piros volt a szája. Rajta volt a fekete kosztüm. Fenyvesi nem tudott megszólalni. Bement a nagyszobába, leült a régi heverőre, a homlokát dörzsölgette. Az anyja is csak ült. Oldalra fordította a fejét, mint aki ki akar nézni a jelenetből.

– Nem akarsz kérdezni? – mondta végül.

– Nem – mondta az anyja.

– Nem érdekel, hogy van?

– Nem – mondta az anyja.

– És nem is akarsz semmit mondani… róla?

– Nem – mondta az anyja –, az égvilágon semmit.

Kiment a konyhába, matatott kicsit, aztán két karcsú pohárral és egy üveg drága pezsgővel jött vissza. A pezsgőt Fenyvesinek kellett fölbontania, némán füstölt a hideg palack. A poharakban sziszegve szaladt föl a pezsgő, aztán bódultan csorgott alá a vékony üvegfalon.

– Az apád… – mondta az anyja.

– Igen?

– Valamelyik nap el akart mondani egy… valamit. Egy ostoba történetet nyilván. Proszit.

– Nem egy repülős sztori volt?

– Nem tudom.

Az asszony hunyorgott.

– Ült a kertben egy férfi, nézte a… miket nézett.

– Nem tudom.

Fenyvesi már lehúzta az egészet, aztán az öklébe büfögött, az anyja mosolygott.

– Mi volt az a történet, kisfiam, ugye, elmondod nekem?

Molnár T. Eszter
Csipkerózsika nem álmos

Volt egyszer egy királylány és egy királyfi. Amint megpillantották egymást, azonnal egymásba szerettek, és hetedhét országra szóló lakodalmat csaptak. A násznép még javában ropta a táncot, amikor Csipkerózsika és Napkeleti királyfi, mert így hívták őket, bepattant a száz galamb repítette hintóba, hogy elutazzanak a királyfi országába.

– Olyan csodálatos, hogy megmentettél a bűbájos asszony átkától – mosolygott újdonsült párjára Csipkerózsika. – Most már soha többé nem kell aludnom!

A királyfi átkarolta ifjú feleségét, és a vállára hajtotta a fejét. Ő aznap kora reggel talpon volt, délelőtt a rózsaindákat kaszabolta, aztán felébresztette Csipkerózsikát és a kastély házanépét, végül a lakodalmat is végig kellett táncolnia. Estére, mire a hintóban leülhetett, már igencsak elfáradt, de a fáradtságánál nagyobb volt az öröme.

Hamarosan megérkeztek Napkeletre, ahol pompás ünnepséggel fogadták őket. Ám hiába volt gyémántból a palota és ezüstből a halastó, nem lehettek teljesen boldogok, Csipkerózsika ugyanis úgy kialudta magát a százéves átok alatt, hogy a szemét se akarta lehunyni többé. Ha a királyfi estére elfáradt, és lefeküdt pihenni, Csipkerózsika addig duzzogott az ágy lábánál, amíg fel nem ébresztette. Beszélgess velem, mondta este tízkor. Játsszunk bújócskát, követelte éjfél után. Lopakodjunk le a konyhába, és igyunk meleg tejet, rikkantotta hajnali háromkor. A királyfi reggelre alig vonszolta magát, pedig Csipkerózsika akkor is friss volt, hegyet akart mászni, utána koktélpartira, tenisztornára és lufifújóversenyre hívta Napkelet bölcseit és előkelőit.

Az öreg király eleinte örült, hogy a királyfi igen szép feleséget hozott a palotába. Ám amikor Csipkerózsika azt kérte, hogy az ő tiszteletére tiltsák be Napkeleten a napnyugtát, a király haragra gerjedt, és hazaküldte az ifjú párt Csipkerózsika szüleihez.

Ismét befogták hát a száz galambot a hintó elé, de a királyfi most már nem mosolygott, és bizony a feleségét átölelni sem volt ereje. Mintha meg is öregedett volna az elmúlt néhány hét alatt, suttogták a Csipkerózsa-kastély komornyikjai. A királyné összecsapta a kezét, amikor meglátta a lányát és a már nem is olyan ifjú férjet. Összehívta az udvarhölgyeit és a főtisztviselőket. Járjanak párterápiára, tanácsolta a hopmester. Ismerek egy megbízható hipnotizőrt, mondta a kincstárnok. Keressük meg az orsót, amivel száz éve megszúrta a kezét, javasolta a főudvarhölgy.

Mindent megpróbáltak, de a királylány ébren volt, és az egész palotát felverte a dalolásával. Ekkor a király futárt küldött mind a tizenkét bűbájos asszonyért, sőt, mivel idejében észbe kapott, a tizenharmadikért is elszalajtott egy sebes lábú inast. Az asszonyok meg is érkeztek sorra, de még a legerősebb bűbájjal bíró tizenharmadik sem volt képes elaltatni Csipkerózsikát. Pedig szegény királyfi már csak árnyéka volt a régi önmagának.

Ekkor közhírré tették, hogy aki el tudja altatni Csipkerózsikát, az megkapja a fele királyságot. Na, jöttek is a hercegek, lovagok, gyógyfűárusok és tévédoktorok, de Csipkerózsikán egy se tudott segíteni.

Egyik nap egy szakadt ruhájú lány kopogott be a palota aranyveretes kapuján. Az ajtónálló el akarta kergetni, aztán a cselédbejáró felé mutogatott, de a lány egyre csak azt hajtogatta, hogy ő bizony a híres-neves Hamupipőke, és azért jött, hogy a királylányt elaltassa. Végül mit volt mit tenni, beengedték. Egyenesen a hálószobába vitette magát, ott borsót és lencsét kevert a kandallóban lévő hamuba, és szigorúan megparancsolta Csipkerózsikának, hogy ha enni akar, szemelje ki a vacsoránakvalót. Haj, lett szörnyülködés, még ilyet, hogy a parasztlány parancsolgasson a palotában! De a király leintette a tiltakozókat, és mindenkit kiterelt a szobából. Sok borsószem és még több lencse volt a hamuban. A szemezgetés bizony unalmas volt, de a királylány nem akart éhen maradni, ezért szorgalmasan dolgozott még akkor is, amikor a királyfi hangosan horkolni kezdett a fotelben. Fél óra múlva már olyan hortyogás volt a szobában, hogy még a folyosóra is kihallatszott. A király bekukucskált a kulcslyukon, és csodák csodájára azt látta, hogy odabent a földre borulva alszik a kormos királylány, és mellette a messziről jött leányka is.

Amikor másnap reggel felébredtek és alaposan megebédeltek, a király meg akarta ajándékozni a lányt. Ekkor két galamb repült be az ablakon, ráreppentek a lány vállára, és egyszeriben épp olyan pompába öltözött Hamupipőke is, mint Csipkerózsika. Nem kérte se a fele királyságot, se gyöngyöt, drágakövet, szép ruhákat, aranyhintót.

– Van nekem palotám – mondta –, van nekem királyi párom, és most már igaz barátnőm is van, akivel nyugodtan elalhatunk egymás mellett, mert nem lopjuk el a másik álmát.

Attól a naptól fogva Csipkerózsika és Hamupipőke örök barátságot kötött, minden gondjukat-bajukat megosztották, és öregkorukra, amikor már elfáradtak az uralkodásban, a hites királyaikkal négyesben összejártak ultizni.

Nógrádi Gábor
Élet és Irodalom

Sohasem tudta, mit olvas éppen a felesége, akivel huszonnyolc éve élt egy fedél alatt. Azon az ősz eleji délutánon csak azt látta, hogy az ölébe ejtve hever a nyitott könyv, és az asszony könnyekkel a szemében néz maga elé. Néz maga elé, a fal felé, ahol a gyerekek, unokák fotói függnek a képkeretekkel szorosan egymáshoz illesztve, hogy minél több elférjen szemmagasságban, ha az ágyon ül, ahol hátát a támlának döntve olvasni szokott.

A férfi arra gondolt, talán nem is az olvasás, nem is az ölében fekvő regény váltott ki a feleségéből könnyes érzelmeket.

Talán a gyerekeire gondolt.

De nem, mégsem, nem miattuk sír. A gyerekek felnőttek, más országokban élnek, és ha telefonálnak, mindig azt mondják, jól vagyunk.

Mindenesetre különösnek találta, hogy a felesége ötvenkét évesen sír egy könyv felett. Sohasem volt sírdogáló fajta, mint sokan mások a neméből. Sváb és kun ősökkel az emberek kevésbé sírósak.

Dühében, igen, néha dühében kifakadt belőle a zokogás, de csak, mint egy jajkiáltás. Mint egy feljajdulás. Igen, ez a jobb szó. Vagy mint állatból a fájdalom sikolya. De ezt a ritka sikolyt is rögtön elharapta.

Délután szokott így olvasni az ágyára ülve órákon át, hátát megtámasztva és fáradhatatlanul, ahogy mindent csinált a takarítástól a gyomlálásig, béna apja gondozásától a miniszterelnök gyűlöletéig.

Külön szobában aludtak, ami közel harminc év után nem szokatlan egy házasságban, de talán nem is általános. Bár ezt a pszichológusok jobban tudják. Ezért kapják a fizetésüket.

A férfi már nem is emlékezett, milyen volt egész éjszaka egy paplan alatt. Pedig a képzelet filmje szerint biztosan jólesett szeretkezés után kókadt nemi szervével a meztelen fenékhez lapulni egész éjen át.

Ismét így együtt aludni képtelenségnek látszott. Ezt már az alkalmi szexuális inger sem kívánta. Legfeljebb egy gyors kielégülést valamilyen formában.

Nem szokott bemenni a felesége szobájába annak ellenére, hogy az ajtó mindig nyitva volt, és a férfi jártában-keltében elhaladt előtte.

Most is a fürdőszobába indult. Csak a könnyeket látva állt meg az ajtóban.

Úgy gondolta, mondani kellene valamit.

Vannak kötelezettségek. Hasonló helyzetben egy idegent is megszólított volna talán.

– Mit olvasol?

Az asszony úgy fordította a könyvet, hogy látni lehessen a borítót.

Arcán az a ritka lánykori mosoly volt, amibe a férfi egykor beleszeretett.

A borítón a két fiúfej mintha egyetlen testből nőtt volna ki.

A férfi közelebb lépett az ágyhoz, kissé elfordította a fejét, mint a madarak szokták a kertben, ha figyelnek, és bólintott.

– „Barbara G. Lewiston: Káin testvére.” Hm. Káin?

– Igen – mondta az asszony. – Káin és Ábel. De modern.

A hangját lelkesültség járta át, egy olyan ember lelkesültsége, aki megtelt érzelemmel, és vággyal, hogy az élményét megossza.

A férfi félszegen álldogált. Vagy csak úgy tett, mint aki félszegen álldogál. Érezte, hogy most nem mehet ki, mint szokott valami elfoglaltságra hivatkozva.

Valójában érzelmileg nagyon csekély kapcsolata volt az emberiséggel. De azt tudta, hogy az emocionális megnyilvánulásokra hogyan kell reagálni.

Mint sokaknál a hazájában, nála is az volt a gond, hogy senkitől sem tanult meg szeretni. Ahhoz szeretet kell. Anyja, akit a férfi egyébként is elvesztett ötéves korában, félelemben serdült fel. Aztán meg akarták ölni. Sikerült is elpusztítani, ami benne emberi volt: lélek és szellem. A rák már csak eltakarította, amit a gyilkosok meghagytak belőle.

De előtte még szült egy fiút. (Bizonyos realista gondolkodók, filozófusok szerint ez felelőtlenség volt. Egy olasz bölcselő ezt írta: „Auschwitz után nem szülünk.” No nem pontosan így fejezte ki magát.)

A férfi elfordította a kis asztal előtti karfás széket, és leült.

Nem emlékezett rá, hogy valaha ugyanazt a könyvet vagy legalább hasonló típusú regényt olvastak volna mind a ketten. Talán a házasságuk előtt. Vagy az első években. A férfi kíváncsiságból bele-belenézett annak idején a felesége könyveibe, és a nő is olvasott néhányat a férje kedvencei közül. Igaz, még lány korában. Főleg az iskolai kötelezőket. Vagy egy-egy híres munkát, Nobel-díj, ilyesmi, amit az ő köreiben is illetlenség lett volna kihagyni.

A gyerekek születése után és az évek múlásával azonban már ezek a művek is idegesítették. Maupassant, Hemingway, Móricz meg hasonlók. Szorongott eleget a gyerekek, az életbajok, az elvetélt vágyak és a megereszkedő melle miatt. Semmi szüksége nem volt arra a lelki fájdalomra, amit Gömböc megalázása okozott, akit képmutató útitársai a porosz tiszt ágyába kényszerítettek.

A képernyőn is egyre kevesebb közös élménye akadt a házaspárnak. Évente ha egy-kettő. Bár a férfi még emlékezett az időre, amikor egymás mellett hevertek a franciaágyban, úgy néztek egy-egy filmet nassolva, bort iszogatva a délutáni szeretkezés és szundikálás után.

– Jó könyv? – kérdezte a férfi.

– Szerintem nagyon! – mondta a nő hevesen.

– Barbara Lewiston?… Nem ismerem. Miről szól?

Tudta, hogy az asszony szeretné elmondani, miről szól a könyv. Szeretné megosztani valakivel az élményt.

A férfi sokat tudott a pszichológiáról. Sok efféle könyvet olvasott.

Tulajdonképpen értette az embereket. Csak nem érezte.

Emlékezett arra is, olvasta valahol, hogy amit nem osztunk meg mással, az nem is igazán a miénk. Mondjuk, ebben nem hitt. Ő mindent csak önmagával osztott meg. Vagy mindenkivel, ha írt róla.

– Érdekes történet… – kezdte a nő, majd hirtelen elnevette magát. – De neked valószínű nem tetszene…

– Miből gondolod?

– Nagyon érzelmes. Nem szoktál effélét olvasni.

– Káin és Ábel? Ez a téma még érdekelhet is. Lehet, hogy megírom az Ábrahám–Izsák-sztorit.

A nő nevetett és a fejét rázta.

– Meséld csak el! – erősködött a férfi. – Most már felizgattál.

Igyekezett, hogy ne hallatsszon a hangján az érdektelenség. Mérget mert volna venni rá, hogy Barbara G. Lewiston regényei sohasem tartozhatnának az ő olvasmányai közé. De ez most nem számított. Csak az számított, hogy valami történt kettőjük között, ami régen nem.

Az asszony becsukta a könyvet, a háta mögül elővett egy papír zsebkendőt, megtörölte a szemét, és belekezdett.

A regényben az ikrek gyűlölik egymást. Pontosabban Káin gyűlöli az öccsét. A fiúk még kicsik, amikor az apa elhagyja őket. Ezután az anyjuk egyedül él, és jobban szereti Ábelt. Legalábbis Káin így érzi. Ahogy nő, kamaszodik, egyre elkeseredettebb, komorabb és gyűlölködőbb lesz. Az anyja igyekszik a kedvére tenni, kedvenc ételeit főzni, és gyengéden szólni hozzá, de mindez csak olaj a tűzre. Káin képmutatásnak érzi az anyai szeretet megnyilvánulásait, és a magányba menekül.

Egy alkalommal Ábelt, aki gyönge úszó, elkapja a megáradt folyó sodra. Hiába csapkod, nem bír kivergődni a mélyebb részből. Nem tud a part közelébe kerülni, ahova a fák ágai és a bokrok benyúlnak. Fuldokolni kezd. Lefelé sodorja a víz. Káin, a jó úszó, sportos, kigyúrt izmú fiú, nem indul a testvérét menteni. A partról nézi, ahogy a másik kapálózik. Végül a fuldoklónak sikerül elkapnia egy fa víz fölé hajló ágát, és kivergődik a partra.

Ábel nem mondja el az anyjának, mi történt, de attól kezdve a két testvér nem beszél egymással.

Mikor felnőnek, és az anyjukat elviszi a gyerekkorából visszamaradt szívbetegség, Ábel kivándorol Ausztráliába. Szakmát szerez, családot alapít, dolgozik, és igyekszik elfelejteni a gyerekkorából mindazt, ami akadályozza élete harmóniáját.

Káin éli a magányos férfiak dühödt életét. Megnősül, elválik, újra megnősül, és újra elválik. Gyerekei nem születnek.

Keményen iszik, mint az életüket gyűlölők, akik azonban dacból, gőgből nem végeznek magukkal, csak csúsznak lefelé, mert nem tudnak megkapaszkodni sem magukban, sem másban.

Negyvenéves, amikor karambolozik. Súlyosan megsérül, belső szervei roncsolódnak, kómába esik.

Az asszony egy pillanatra elhallgatott, mint akinek nehéz tovább mesélnie.

A férfi persze tudta, hogyan fejeződik be a regény.

Végül is ez volt a szakmája. Irodalommal foglalkozott. Ámbátor ennek a történetnek a végét mindenki kitalálta volna, ha nem végzetesen visszamaradott. Talán még az is.

Az asszony mondta tovább.

Természetesen Ábel menti meg a testvérét. Egyik távoli rokonuk hívására hazarepül, és a transzplantációhoz odaadja az egyik veséjét azzal a feltétellel, hogy Káin sohasem tudhatja meg, kinek köszönheti az életét.

Az utolsó mondatokra a férfi már nem is tudott figyelni. Persze igyekezett fenntartani az érdeklődő szemkontaktust a feleségével, miközben az efféle írásművek tökéletes kiszámíthatóságán meditált.

Egyenletet felállítjuk, egyenletet megoldjuk. Az irodalom nem erről szól, gondolta.

Amikor az asszony befejezte a történetet, ismét könnyek szöktek a szemébe.

– Szép, érdekes – mondta a férfi, és nem tudta, mit mondjon még, úgyhogy megismételte: – Nagyon szép történet.

– Elolvasod? – tolta öléből a csukott könyvet a férfi keze felé a nő. – Én már befejeztem.

Az asszony tekintete, mozdulata, gesztusa tele volt lelkesedéssel, reménnyel, és megint ott volt az arcán az a régi mosoly.

A férfi bólintott.

– Belenézek – mondta, és elvette a könyvet. – Köszönöm.

Aztán felállt, homlokon csókolta az asszonyt, és kiment a szobából.

A fürdőszobában a mosógépen heverő szennyes ruhákra dobta a könyvet, amíg elvégezte a dolgát. Aztán kezet mosott, majd ismét megmarkolta a kötetet, és elindult.

Az asszony szobája előtt a feleségére pillantott. Az asszony a gyerekek fotóit nézte a falon.

„S csak gyermeked véd a kaszás Kor ellen,

Hogy dacolj vele, mikor elvisz innen.”

A férfi szinte minden Shakespeare-szonettet kívülről tudott.

Na és? – gondolta. – Na és?

Mikor könnyezett ő utoljára regényen? Kamaszkorában. Talán.

Persze hatással voltak rá a könyvek, felizgatták a tökéletesre kalapált mondatok, a váratlan asszociációkat ébresztő írói megoldások, a mellbevágóan pontos szavak, meghökkentő szófordulatok. A képzeletét felébresztő vagy irodalmi ismereteit felidéző stílus végül is öröm volt, adrenalinlöket. Mindezt intellektuális katarzisnak is nevezhette. Miért ne? Van olyan. A szellem orgazmusa. De irodalmi mű afféle gyermeteg, könnyeket kiváltó megrendülést… Nem. Ilyenre nem emlékezett.

Megrendülés?

Még az élete, pontosabban felnőtt élete során, a létező valóság átélésében sem érzett ilyesmit.

Talán a gyerekek születésekor?… De nem. Be kell vallani, akkor sem.

Miután a feleségét bevitte a kórházba, talán a harmadik gyereket várták, felhívta a szeretőjét, hogy jöjjön, mert üres a lakás.

Pedig a megrendülés jó lehet. Az nagyon jó lehet. Viharos érzelmeket, megrázkódtatásokat átélni egy művészi vagy más élmény hatására, és üvöltve zokogni…

Hirtelen eszébe jutott, hogy a szerelem bizonyos pillanatában, még a beteljesülés előtt átélt efféle megrázó érzelmet. Igen, igen, úgy emlékszik, ifjúkorában testet-lelket megrendítő fellángolást érzett. Olyankor az ösztön elsöpör mindent, ami racionális.

Ahogy az emlék, az egykori szerelem emléke átsuhant rajta, olyan volt, mint amikor az augusztusi forróság fejbe vágja az embert, ha kilép az árnyékból. Kiszáradt a szája, nehezebben vette a levegőt és elgyöngült. Aztán kínzó szomorúságot érzett. Olyan keserűséget, mint kamaszkorában, ha a halott anyjához menekült bánatában.

Leült a nappaliban a nagy ovális asztal mellé, amit még a gyerekek miatt vásároltak, hogy az étkezésnél mindenki elférjen.

Most először irigyelte az asszony lelkes könnyeit. Most először vágyott arra a valódi megrendülésre, felindulásra, amelyet egy irodalmi mű kiválthat. Azokat a heves és mindig butuskának tartott lángoló érzelmeket kívánta el a feleségétől és mindazoktól, akik olvasás közben átélik. És amelyeket ő sohasem érzett. Legalábbis felnőtt korában soha! Pedig minden, de minden létező nagy irodalmat elolvasott Kafkától Nádas Péterig, Faulknertől Krúdyig és így tovább.

Ült az asztalnál, maga elé tette a könyvet, és belelapozott.

„Elisabeth Golding ezt a derűs szeptember végi délutánt kedvelte a legjobban. Kiváltképpen azt a pillanatot, amikor a veranda előtti fák levelei között áttört az égi útját járó nap búcsúzó sugara. Magányában élvezte a percet, miközben befelé figyelt, és várta, hogy apró dobbanásokkal ismét üzenetet küldjön neki a négy apró kis lábacska.”

A férfi felnézett az asztalon álló kávéscsészére, amelybe már beleszáradt az ebéd utáni kávé maradéka.

Borzalmas! – suttogta. – Borzalmas!

Szaniszló Judit
Szintkülönbség

A férfi nem is sejti, hogy a szemközti házban egy emelettel fentebb egy emberi jogi civil szervezetet havonta fix összeggel támogató nagynevű gyógypedagógusnő lakik. Az egyedülálló nő tizenöt éve ugyanazzal a karcos ezüstgyűrűvel a jobb gyűrűsujján csinál mindent, kivéve talán a mosogatást, mert a konyhai lefolyó rovátkái közti rések túl nagyok, a gyűrű pedig ott könnyebben eltűnhetik örökre. A nő ideológiai és kényelmi alapon megveti a test szőrtelenítésének kultuszát, de amint eljön a nyáridő, hónalját és lábának hosszú szoknyából is kilógó alsó negyedét azért egy jobb minőségű női borotvával, rózsaszín kupakos borotvahabbal, nagy sugárban folyatott meleg vízzel négy perc alatt simává teszi hetente kétszer, a reggeli indulás előtt. Bár egyéb testtájain jellemzően nem szőrtelenít, azon többnapos szakmai konferenciákra, amelyeken mint meghívott vendégelőadó a helyszínt biztosító szálloda wellnessrészlegét is használhatja, eleve epilált bikinivonallal érkezik. A karcos ezüstgyűrűt ilyenkor nem veszi le. Otthonában a fürdőszobai lefolyó közti rovátkák megnyugtatóan kicsik. Egy középkategóriás női borotva a konferenciaszegény időszakban akár öt-hat hónapig is kitart.

A nő három hazugsággal, két nagyobb és három apróbb, élethosszig tartó titokkal él együtt, amelyek az év nagyobbik részében szinte semmilyen gondot nem okoznak neki. Évente több szakmai konferencián vesz részt, mint amennyi titkát összeszámolni képes, így élete viszonylagos kiszámíthatóságban és anyagi biztonságban telik. Szereti magát abban a hitben ringatni, hogy sikerei nagy részét kitartásának és szorgalmának köszönheti. A jóisten akaratának felemlegetésétől viszolyog. Ritkán szervezett rokoni találkozókon ezt a viszolygását ügyesen leplezi. Amikor az utcai dohányboltban a hiányos fogsorú eladó rámosolyog, iszonnyal kevert középosztálybeli sajnálatát kedvességgel és még szélesebb mosollyal kompenzálja. Titkos cigarettavásárlásai után pandémiától függetlenül is egyenként két darab kézfertőtlenítő kendővel törli át alaposan mindkét kézfejét. A palástol igét gyógypedagógiai előadás-sorozatában gyakran használja. Az álságosságot mint fogalmat és mint a magán- és mássalhangzók kellemetlen csoportosulását mélyen megveti.

A férfi arcát és fejének bizonyos hátsó részeit a kora gyermekkorból származó ütés- és vágásnyomok borítják, melyek egy szemben álló ház eggyel föntebbi emeleti lakásának ablakából átleselkedve egyáltalán nem láthatók. A férfi funkcionális analfabetizmusa ilyen távolságból szintén diagnosztizálhatatlan. Hazudni semmilyen helyzetben nem képes, még önmagának sem. Évekkel ezelőtt egy, az állami ellátórendszerrel hadilábon álló öntörvényű szociális munkás egyéni közbenjárásának hála részt vehetett egy jól fizető kutatásban, amely bizonyos organikus vagy szerzett agyi sérülés következtében kialakult beszédzavarral küzdő emberek hazugságfelismerő képességét kutatta. A több hónapon át tartó, jól fizető tudományos kutatás során kiderült, hogy a férfi mint az afáziás csoport tagja sokkal jobb eredményeket ért el a hazugságok felismerésében egészséges társaihoz képest, hiszen mivel az elhangzott szavak számára kevésbé releváns információt jelentettek, sokkal inkább fókuszált a kutatási videón látott férfiak és nők nonverbális jelzéseire. Az öntörvényű szociális munkást nem sokkal a kísérletek kiderülése után kivetette magából az állami ellátórendszer. A férfi különleges hazugságfelismerő képességét immár senki nem kutatja.

A férfi nem egészen normális, gondolja a nő olyankor magában, amikor a férfi derékig kihajol az ablakból, és tegeződve, hónaljánál kissé megereszkedett fehér atlétatrikóban szólítja fel az utca népét a bizonyos testrészeivel kapcsolatosan kötelezően elvégzendő tevékenységekre. Szórendje szokatlan. Többnyire az a baja, hogy szerinte az utca népe nem támogatja a fennálló politikai rendszert, míg ő, a férfi viszont igen. Ezt nem csupán mondja ilyenkor, hanem torkaszakadtából üvölti. A szemközti házban az egy emelettel fentebb lakó nő jól tolerál mindenféle másságot, megoldatlannak érzi hazájában az évek, de inkább évtizedek óta fennálló lakhatási válságot, vesszőparipája a felső középosztály társadalmi felelősségvállalásának szinte teljes hiánya, szűkebb és tágabb pátriájában, felső tagozatos nyelvszakos magániskolai osztályában indirekt pedagógiai eszközökkel igyekszik az alázat és az empátia gyógyító hatására ráirányítani a figyelmet, az elesetteket erkölcsileg és anyagilag támogatja, de az üvöltést ki nem állhatja. Míg egyedül nevelt kutyája az évek óta kihasználatlan nagy méretű franciaágy alá bebújva próbálja átvészelni a szemközti házból jövő artikulálatlan üvöltést, a nő a kutyának magyaráz, hogy az isten bassza meg, ezt nem lehet kibírni, minek él az ilyen, de főleg minek pont vele szemben. A férfi most éppen részmunkaidős takarító egy olyan állami iskolában, amely a jóisten akaratának és egy immár szabálykövető szociális munkás közbenjárásának hála még néhány hónapig képes fedezni egyre növekvő havi kiadásait. Aztán a férfi későbbi kilakoltatásakor a szemközti házban egy emelettel fentebb élő nő majd egy vidéki egyetemvárosban tart épp előadást a motoros képességek fejlesztésének módszertana és a kora gyermekkori nyelvtanulás sikeressége közötti összefüggésekről. A nő a kiabálás megszűnését még hónapokkal később sem fogja realizálni.

A szerzőkről

Abafáy-Deák Csillag Marosvásárhelyen született, Kolozsváron szerzett bölcsészdiplomát magyar–angol szakon. 1979-ben Németországba emigrált, a müncheni egyetem pszichológia szakán diplomázott. 1992 óta Budapesten prózát ír és publikál. Legutóbbi kötete: Gyilkos karakterek (Parnasszus, 2020).

Babarczy Eszter (1966, Budapest) a Moholy-Nagy Művészeti Egyetemen tanít filozófiát és kultúrtörténetet. Első prózakötete, A mérgezett nő 2019-ben jelent meg a Jelenkor Kiadónál.

Bán Zsófia (1957, Rio de Janeiro) író, esszéista, irodalom- és művészetkritikus, egyetemi oktató. Műveit számos idegen nyelvre lefordították. Legutóbbi kötete a Magvetőnél: Lehet lélegezni! (2018).

Bánki Éva (1966, Nagykanizsa) író, költő, irodalomtörténész. Világirodalmat és kreatív írást tanít a Károli Gáspár Egyetemen. Legutóbbi könyve: Telihold Velencében (Jelenkor, 2020).

Beck Tamás (1976, Zalaegerszeg) író, költő, publicista. Bölcsészdiplomát szerzett, jelenleg doktorandusz. Könyvei a Magvetőnél: Isten szemtelenül fiatal (novellák, 2015), Más él benned (versek, 2015).

Biró Zsombor Aurél (1998, Budapest) író, filmíró, drámaíró. Első színműve: Mit csináljak, hogy jobban érezd magad (TÁP Színház, 2022).

Borcsa Imola (1990, Kézdivásárhely) Kolozsváron végezte a gyógyszerészeti egyetemet. Jelenleg szülővárosában él. 2019-ben a Napkút és az Erdélyi Híradó Kiadó gondozásában jelent meg az első kötete Magnebéhat címmel.

Böröczki Csaba (1979, Budapest) angol és spanyol nyelvet tanít, 2020 óta publikál.

Csabai László (1969, Nyíregyháza) író, költő. Könyvei a Magvető Kiadónál jelennek meg. Legutóbbi regénye: Inspektor Szindbád (2021).

Csutak Gabi (1977, Szatmárnémeti) író, kulturális újságíró, szerkesztő. Első novelláskötete: Csendélet sárkánnyal (JAK–Prae, 2017).

Darvasi László (1962, Törökszentmiklós) író. Budapesten él. Legutóbbi regénye: Magyar sellő (Magvető, 2019).

Egressy Zoltán (1967, Budapest) író, drámaíró. Legutóbbi regénye: Hold on (Jelenkor, 2019).

Fenyvesi Orsolya 1986-ban született, jelenleg Budapesten él. A Babilon Kiadó szerkesztője, műfordító. Legutóbbi verseskönyve: A látvány/Kommentárok meg nem írt versekhez (Scolar, 2018).

Grecsó Krisztián (1976, Szegvár) író, Budapesten él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Valami népi (2022).

Haász János író, újságíró, Gyulán született, Budapesten él. A Telex tárcarovatának szerkesztője. Legutóbbi könyve: Apám óriás lesz (XXI. Század Kiadó, 2022).

Halász Rita (1980, Budapest) író, művészettörténész, tanár. 2017 óta publikál irodalmi folyóiratokban. Első regénye: Mély levegő (Jelenkor, 2020).

Harag Anita (1988, Budapest) Évszakhoz képest hűvösebb című könyve 2018-ban jelent meg a Magvetőnél.

Háy János (1960, Vámosmikola) Budapesten él, író. Legutóbbi könyve: Mamikám (Európa, 2021).

Jenei László (1964, Miskolc) író, a Műút folyóirat és portál főszerkesztője. Hét könyve jelent meg, négy regény, három novelláskötet.

Juhász Tamás (1988) az ELTE-n tanult történelem és kommunikáció szakon, majd a Kőbányai Zenei Stúdióban gitár szakon. A Juhász Tomi – Vaklárma zenekar dalszerzője.

Kiss László 1976-ban született Gyulán. Szülővárosában, az Erkel Ferenc Gimnáziumban tanít magyart és történelmet. A Bárka folyóirat szerkesztője. Prózát ír, legutóbbi kötete a Bérczesi Róberttel közösen jegyzett Én meg az Ének (2019).

Kiss Ottó (1963, Battonya) Gyulán él, a Bárka című folyóirat munkatársa. Felnőtteknek és gyerekeknek ír. Legutóbbi könyve: Annabé (Scolar, 2021).

Kiss Tibor Noé (1976) prózaíró, Pécsen él. A Jelenkor és a Színház folyóirat tördelőszerkesztője. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Beláthatatlan táj (2020).

Molnár Lajos szövegei különböző folyóiratokban jelennek meg. Az Arcok Csudaballáról című kisprózákat tartalmazó kötete 2018-ban látott napvilágot a Napkút Kiadónál.

Molnár T. Eszter (1976, Budapest) író, biológus. Budapesten él. Legutóbbi könyve: Teréz, vagy a test emlékezete (Prae, 2019).

N. Tóth Anikó (1967) prózaíró, irodalomtörténész. A Nyitrai Konstantin Filozófus Egyetem oktatója, a Bázis – Magyar Irodalmi és Művészeti Egyesület Szlovákiában társelnöke. A szlovákiai Ipolyságon és Szetén él. Legutóbbi kötete A szalamandra mosolya (regény, Kalligram, 2022).

Nagy Gerzson 1975-ben született Debrecenben. Budapesten él, könyvvizsgálóként dolgozik. Eddig két kötete jelent meg, a Délután apámmal 2020-ban, az Ablak az Ontario-tóra 2022. áprilisban, mindkettő a Kalligram Kiadónál.

Nógrádi Gábor (1947, Nyíregyháza) költő, író. Elsősorban mintegy negyven ifjúsági regény, didaktikus irodalmi mű és népszerű filmek írójaként ismerik. Versei és novellái folyóiratokban és a Magyar Elektronikus Könyvtár oldalán olvashatók.

Pál Sándor Attila (1989, Szank) író, szerkesztő. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Rokonok (2021).

Paulon Viktória (1978, Budapest) meseregényei a Pagony Kiadónál jelentek meg, novellái folyóiratokban.

Rigó Kata (1967, Budapest) iparművész, író. Gyerekkönyve: Azt mondták, válnak (Betűtészta, 2018).

Ross Károly novellista, író. A rábaközi Egyed községből származik, Sopronban él. Három regénye és három novelláskötete jelent meg eddig, a legutóbbi Velem vagy, ugye? címmel.

Schmideg Ádám (1968, Budapest) Amszterdamban él. Könyve: Putyin többet tud rólad (Kalligram, 2019).

Szabó Róbert Csaba (1981, Szilágybagos) író, forgatókönyvíró, a marosvásárhelyi Látó szépirodalmi folyóirat szerkesztője.

Szabó T. Anna (1972, Kolozsvár) költő, író, műfordító. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Vagyok (2022).

Szalay Zoltán (1985, Dunaszerdahely) író, újságíró, Pozsonyban él. Legutóbbi kötete: Senki háza (elbeszélések, Kalligram, 2021).

Szaniszló Judit (1977, Miskolc) Budapesten él. Könyvei a Magvetőnél: Beenged (2016), Leli élete (2020).

Szántó T. Gábor (1966, Budapest) író, esszéista, a Szombat főszerkesztője. Regényei: Édeshármas, Kafka macskái, Európa szimfónia, Keleti pályaudvar, végállomás. Könyvei számos nyelven megjelentek.

Szil Ágnes (1972) a Bárka folyóirat prózarovatának szerkesztője. Latin–magyar szakos tanár, a Békéscsabai Jókai Színház sajtófőnöke. Két novelláskötete: Tangram (JAK, 2013) és Életünk legszebb napja (FISZ, 2017).

Szilágyi Zsófia Emma (1995, Debrecen) író. A KRE színháztudomány szakos hallgatója. Jelenleg Budapesten él. Első regénye 2022 szeptemberében jelenik meg a Helikon Kiadónál.

Tófalvi Zselyke (1976, Marosvásárhely) Budapesten, a Közép-európai Egyetemen dolgozik. Novelláskötete 2020-ban jelent meg: Amikor hazajössz (Mentor Könyvek, 2020).

Totth Benedek (1977) író, műfordító, szerkesztő. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Az utolsó utáni háború (2017).

Vida Gábor (1968, Kisjenő) író, a Látó folyóirat szerkesztője. Legutóbbi regénye a Magvetőnél: Egy dadogás története (2017).

Vörös István (1964) költő, író, irodalomtörténész, műfordító, a Pázmány Péter Katolikus Egyetem habilitált docense. 42 kötete jelent meg, 38 színházi bemutatója volt, 20 nyelvre fordítottak írásaiból. Legutóbbi novelláskötete: A szabadság első éjszakája (2019).

A könyvben szereplő fotók készítői

Balássy Fanni (Kiss László)

Beliczay László (Borcsa Imola)

Béres Anilla (N. Tóth Anikó)

Czimbal Gyula (Jenei László)

Falus Kriszta (Grecsó Krisztián)

Horváth Judit (Szaniszló Judit)

Kiss Anna Boróka (Kiss Ottó)

Kiss Tibor Noé (Totth Benedek)

Komjáthy Zsuzsanna (Kiss Tibor Noé)

Kovács István (Szabó Róbert Csaba)

Ladjánszki Máté (Nagy Gerzson)

M. Fodor Éva (Rigó Kata)

Máté Péter/Jelenkor Kiadó (Bánki Éva, Halász Rita)

Medgyesi Dávid (Molnár T. Eszter)

NAIVART (Fenyvesi Orsolya)

Dirk Skiba (Bán Zsófia)

Stekovics Gáspár (Nógrádi Gábor)

Székely Judit (Paulon Viktória)

Széll Andrea (Szil Ágnes)

Szilágyi Lenke (Beck Tamás, Csabai László, Darvasi László, Háy János, Pál Sándor Attila, Szabó T. Anna)

Szilczer Krisztina (Csutak Gabi)

Tillai Tamás/Jelenkor Kiadó (Babarczy Eszter)

Tóth András (Juhász Tamás)

Végel Dániel (Tófalvi Zselyke)

Végh László (Szántó T. Gábor)

Wavrik Gábor (Vörös István)

Tartalom

Abafáy-Deák Csillag
Viola

Babarczy Eszter
Anyu mondja

Bán Zsófia
Borderline

Bánki Éva
Kacsák

Beck Tamás
Roham

Biró Zsombor Aurél
Te sem vagy már ott

Borcsa Imola
Űrhajó

Böröczki Csaba
Az együgyű

Csabai László
Új asszony a háznál

Csutak Gabi
Féregjáratok anyaországban

Darvasi László
A görög szélhámos

Egressy Zoltán
Kettesével a lépcsőn

Fenyvesi Orsolya
Nyaralás

Grecsó Krisztián
Lány a szomszédból

Haász János
Zongoralecke

Halász Rita
Andalúzia

Harag Anita
Nyolc fogás

Háy János
Hangok és színek

Jenei László
Felszabadítottak

Juhász Tamás
Lélekügyes

Kiss László
Édes Emma

Kiss Ottó
Palajdi választása

Kiss Tibor Noé
Azt énekli, kókuszdió

Molnár Lajos
Az öreg Schäffer

Molnár T. Eszter
Csipkerózsika nem álmos

N. Tóth Anikó
Emlékek városa

Nagy Gerzson
Piros cédula

Nógrádi Gábor
Élet és Irodalom

Pál Sándor Attila
Hal Jani

Paulon Viktória
Pöttygyár

Rigó Kata
Azt kérdeztem, mik a terveid

Ross Károly
Az elveszített betűk

Schmideg Ádám
Eljutni a harmadikra

Szabó Róbert Csaba
Hazatérés

Szabó T. Anna
Teen Spirit

Szalay Zoltán
Agykontroll

Szaniszló Judit
Szintkülönbség

Szántó T. Gábor
Az angol lány

Szil Ágnes
Biztosan ki akar lépni?

Szilágyi Zsófia Emma
Józan ész

Tófalvi Zselyke
Hűtőmágnes

Totth Benedek
Turritopsis dohrnii

Vida Gábor
Szükségállapot

Vörös István
A gém

A szerzőkről

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
BUDAPEST
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 44 2421 9
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License