A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Mind Games

First published in the United States in 2024 by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Sóvágó Katalin

Copyright © 2024 by Nora Roberts

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Tihanyi Linda és Török Mária

ISBN 978-963-566-662-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Nagyanyám emlékére, akinek elemi ereje és emberfeletti tudása volt.

ELSŐ RÉSZ

A TRAGÉDIA

A búsulás kegyetlenséget szül, és túláradó haragot, de ki állhatna meg az irigységgel szemben?

PÉLDABESZÉDEK KÖNYVE 27:4

Szóljon a gyászod! A kín néma hangja úgy sugdos bent, hogy szívünk megakasztja.

WILLIAM SHAKESPEARE{1}

ELSŐ FEJEZET

Thea számára június második hetében kezdődött a nyár legjobb része. A tanítás utolsó napja kiérdemelt egy nagy, piros szívet, és azt jelentette, hogy már úszkálhat és pancsolhat a hátsó udvar medencéjében, amit imádott. Bringázhatott és játszhatott a barátaival mindennap, noha már nem játszásnak hívták. Inkább együtt lógásnak.

Elvégre Thea már tizenkét éves volt.

Szerette a szabadtéri sütögetést meg a hosszú nyári napokat, és különösen szerette, hogy nem kell házi feladatot írnia.

És minden évben, egy héttel a nagy, piros szívvel jelölt nap után a mamával, a papával, Rem öccsével és a kutyájukkal, Kakaóval bezsúfolódtak az autóba, és nekivágtak a hosszú útnak a virginiai Fredericksburgból a kentuckyi Redbud Hollow-ba.

Mama ott nőtt fel, de Virginiába ment főiskolára, ahol az első év első napján találkozott John Foxszal.

A többi pedig, ahogy Thea papája mondja, már történelem.

A másodévet követő nyáron összeházasodtak, és az esküvő után tíz hónappal, két héttel és három nappal kopogtatott Thea, majd két évvel később bejelentkezett Rem.

Papa házakat tervezett, amelyeket a mama rendezett be. Vállalkozásuk, a Fox&Fox Homes sikeres volt.

Thea tudott ilyen dolgokat. A felnőttek azt hiszik, hogy a gyerekek nem tudnak semmi fontosat, de ő tudott. Tudta, hogy az apai nagyszülei gazdagok, beképzeltek, és nem sokra tartják a mamát, mert ő csak egy lány Kelet-Kentuckyból.

Szerencsére a papa szülei San Diegóban laktak, így ritkán kellett találkozni velük. Theának ez így megfelelt. Nem kellett hallania, miket gondol Édimami – mert ezen az undorító néven kellett szólítani – a menyéről, aki túl hangosan kacag, és sohasem rázza le a cipőjéről az appalache-i port.

Ha megerőltette magát, Thea képes volt végighallgatni az ilyen gondolatokat, és ha muszáj volt meglátogatni Édikét, egyszerűen nem zárhatta ki őket a fejéből.

Olyan hangosak voltak.

Édimamit és Édipapit nem érdekelte, hogy John és Cora Fox boldogok, sőt sikeresek, hogy szép házban és kellemes környéken laknak, hogy Thea és Rem (bár Édiék csökönyösen Altheának és Remingtonnak szólították őket) színjelesek az iskolában.

Anyót bezzeg érdekelte. Minden vasárnap beszéltek telefonon, és adventkor Anyó beállított személyesen, a furgonja tele volt ajándékokkal, amelyeket ő készített saját kezűleg. A legtöbbször eljött Waylon és Caleb is, Thea nagybátyjai, úgyhogy világraszóló családi bulit csaptak, a ház megtelt zenével, fénnyel és finomságok illatával.

Ez volt Thea második legkedvesebb időszaka az évben.

Ám a legjobb időszak, noha hét órát, néha még annál is többet kellett vezetni, a június volt.

Mindig hajnalban távoztak, és társasoztak az úton. Rem általában elaludt, néha Thea is, de kurjongattak, amikor átlépték Kentucky határát.

Híven a hagyományokhoz megálltak tűzön sült pecsenyét és krumpligombócot enni. Thea megéhezett, mire eljött az evés ideje, mégis azt szerette volna, hogy ne vesztegessék az időt, hajtsanak tovább, hogy minél előbb odaérjenek.

Hajtsanak tovább a kanyargós utakon, sebes folyók hídjain.

Thea szerette nézni a hegyeket, amelyek egyszerre voltak sötétzöldek és kékesek. Szerette a fennsíkokat, az erdőket és a patakokat.

És amikor már bent jártak a hegyek között, tudta, hogy a szép házuk és a virginiai kellemes környék sohasem versenyezhet ezzel.

Nem értette, hogyan hagyhatta itt ezt az anyja. Ha rákérdezett, a mama mindig ugyanazt válaszolta: – Találkoznom kellett a papával, nem? Különben most nem faggathatnál.

Thea tudta, hogy többről volt szó. Tudta, hogy az anyjának kellett az a szép ház és a kellemes környék. A szíve mélyén tudta, hogy mama valóban le akarta rázni a cipőjéről az appalache-i port.

Ezt persze nem mondta ki, mert nem akarta, hogy a mama úgy nézzen rá. Nem akarta, hogy Thea tudjon dolgokat, úgy, mint mikor papa dohogott: – Csak tudnám, hogy ezúttal hova a pokolba tettem a kulcsaimat?

Thea pedig tudta – holott nem is volt bent, amikor történt –, hogy a papa a konyhapultra hajította a kulcsait, aztán papírokat dobott rá.

Azt is tudta, hogy a mama szereti Anyót, de többet akar a völgyben lévő háznál, ugyanakkor kevesebbet is annál, amit otthagyott.

Ám nem akart ezen rágódni, amikor megkerülték Redbud Hollow-t, a hegyi kisvárost a meredek utcáival, ahol olyan butikok voltak, mint az Appalache-i Kézműves, ahol Anyó árulta a szappanokat, a gyertyákat meg mindenfélét.

Ugyanis már majdnem megérkeztek végre. A nap még mindig ragyogóan sütött. A tetőablak fölött sólyom körözött. Szarvasok jártak az itteni erdőkben. Thea olykor a virginiai házuk hátsó udvarán is látott szarvasokat, de a kettő nem volt ugyanaz.

Az utolsó szakaszon mindig a mama vezetett azokon az utakon, ahol lány korában járt, és amikor befordultak az utolsó kanyarba, Thea meglátta a házat.

Égszínkéken, hosszú tornácán zöldre festett oszlopokkal és spalettákkal állt a kanyargó út fölött azáleák és hegyi babérok között. Egy kanadai júdásfa ágairól színes palackok lógtak.

Thea eddig csak képen látott virágzó júdásfát, de el tudta képzelni, milyen lehet.

A ház mögött voltak virágok, zöldségek, gyógynövények, és Anyó tyúkjai is ott káráltak. A Molly nevű kecskének volt egy karámja, a Krizantém nevű tehénnek két kis rétje, hogy Anyó néhányhavonta válthasson legelőt.

Volt egy kisebb csűr és egy szerszámoskamra. Csermely kanyargott a kertek alatt az erdő fái közé.

És körben hegyek magasodtak.

Ruca és Pipe, Anyó két borzvadász kutyája a házat megkerülve vágtatott az autó felé.

A kocsiban Kakaó felpattant és nyüszített.

Ahogy Thea kinyitotta az ajtót, Kakaó kibukfencezett rajta. A három kutya megszaglászta egymást, hogy felújítsák az ismeretségüket.

Nyílt a ház ajtaja, és kilépett a széles tornácra Lucy Lannigan.

Természetes fekete hajában, amelyet a lánya és az unokája is örökölt, a választéktól jobbra széles sáv fehérlett. A mama és Thea ugyancsak neki köszönhették szemük azúrkék színét.

Lucy vékony volt és százhetvennyolc centi magas. Cora nem nőtt ilyen magasra, de az unokák lábának hosszából ítélve Thea és Rem ebben is a nagyanyjukra ütnek majd.

Kifakult farmert és egyszerű, fehér blúzt viselt. Kitárta a karját.

– Hányat tudok átölelni egyszerre? Lássuk csak!

A gyerekek a kutyájukat megszégyenítő lendülettel pattantak ki az autóból, és rohantak a nagyanyjukhoz, akinek olyan illata volt, mint a frissen sült kenyérnek.

– Nyamm! – mondta Lucy, és megölelgette őket, mielőtt Corát és Johnt is megszorongatta volna. – Csordultig megtelt a szívem! A világ összes szeretete és még annál is több van itt a verandámon. Remélem, éhesek vagytok, mert annyi csirkét sütöttem, hogy egy hadseregnek elég lenne.

– Éhen halok! – panaszolta Rem. Lucy az oldalát fogta a nevetéstől.

– Rád mindig lehet számítani. Van friss limonádé és pokolian jó almabor. A szobátok is kész, ha le akarjátok tenni a csomagokat.

– Azt fogjuk tenni. – John kétfelől megpuszilta az anyósát. – Utána jöhet az almabor.

Ennek a háznak mindig olyan jó szaga volt. Thea egyszerre érezte benne a hegyek, az ételek, a gyógynövények és a virágok illatát.

Ő csak nyáron járt Anyónál, ezért sohasem láthatta a ropogó tüzet a nappaliban, ahol kék alapon virágmintás szövettel kárpitozták a régi nagy pamlagot és a foteleket. Mint a nagyanyjától megtudta, ennek a virágnak káposztarózsa a neve.

De voltak virágok a kertből, vadvirágok az erdőből, gyertyák, amelyeket Anyó maga öntött, és az unokák fényképei keretben.

Papa segített cipelni a bőröndöket, miközben mama elvonult Anyóval a konyhába, mert mint a papa mondogatta: jár nekik egy kis közös idő.

Thea nem bánta, hiszen két teljes hét állt előtte.

Szerette a szobáját, ahonnan látta a hegyeket. Szűkebb volt, mint az otthoni szobája, de ez sem zavarta. Szerette a fehérre festett vaságyat, amelynek ibolyamintás foltvarrott takaróját Anyó öreganyja készítette. A tükör előtt fehér margaréták voltak kis üvegkancsóban. A szobához tartozott egy apró gardrób, de volt benne különálló szekrény is, amelyet Anyó sifonnak hívott.

Theának a világ összes gardróbjánál jobban tetszett ez a sifon.

Azért is szerette ezt a szobát, mert tudta, hogy a mama itt aludt leány korában.

Rem a szemben levő szobát kapta, amely Waylon bácsié volt annak idején, a szüleik pedig Caleb bácsi régi szobájában fognak aludni. Anyó lefoglalt egy helyiséget varráshoz, azonkívül az övé volt a legnagyobb hálószoba, és benne a mennyezetes ágy, amelyet ő örökölt, Anyó ugyanis ebben az ágyban született.

Thea ezt nem tudta elképzelni.

Mivel érezni akarta, hogy valóban itt van, kicsomagolt, bár hallotta, hogy Rem lerohan a földszintre.

Miután elpakolta a ruháit, a szoba valóban az övé lett.

A földszinten ráérősen körülnézett. A nappali, aztán a társalgó a régi tévéjével, és a sokkal régibb, hatalmas rádiójával. A könnyű szék és a dívány, a könyvespolcok, a kosár fonalakkal, a kakukkos óra a falon.

Aztán a zeneszoba a pianínóval, a bendzsóval, a gitárral, a mandolinnal és a citerával.

Anyó mindegyiken tudott játszani, ha zenélni támadt kedve. Thea tudta, hogy Waylon is ért a hangszerekhez, nemcsak Anyó elbeszéléseiből, de onnan is, hogy a nagybátyja mindig bendzsóval vagy gitárral érkezett karácsonykor, hogy zenélhessen az ünnepen.

Abból élt, hogy fellépett Nashville-ben, ahol lakott. Caleb is tudott zenélni, de ő színművészetet tanult a főiskolán.

Mama ugyancsak pengetett időnként, de anyó véleménye szerint Cora a torkában tartotta a hangszerét. És ez igaz is volt, mert a mama – különösen, ha örült – úgy dalolt, akár egy angyal.

Ám Theának a konyha volt a kedvenc helye a házban.

Masszívnak találta (jelenleg a masszív volt az egyik kedvenc szava). Mérete passzolt az asztalhoz, amelyet Anyó öregapja ácsolt tömör tölgyfából. A hatégős tűzhelyt Anyó akkor vásárolta, amikor átalakította a házat, de az asztaltól nem vált volna meg, mert mint mondta, a házának a konyha volt a központja, és az asztal volt a konyha szíve. Rengeteg faliszekrény volt benne és hosszúpult; egy egész falat kitöltöttek a polcok, amelyeken fazekak, családi receptkönyvek, rizzsel, zabpehellyel, száraztésztával, darával, savanyú céklával, csalamádéval, ecetes paprikával, almalekvárral töltött üvegek sorakoztak.

A konyhából nyílt a műhely, masszív munkapadjaival, nagy tűzhelyével, polcaival, amelyeken Anyó palackokat, tégelyeket és szerszámokat tartott. Az ablakokban cserepes fűszernövényeket nevelt, amelyeket fölakasztott száradni.

Itt készültek a gyertyák, szappanok, krémek és gyógyteák, amelyeket árult.

Egy régi kamrában tárolta készítményeinek gazdag választékát, amelyekből lehetett ajándékozni, vagy csereberélni, ha valaki lejött a hegyekből.

Az örökké kíváncsi Thea benyitott a raktárba, elgyönyörködött a polcokban, és mélyen belélegezte a fűszeres levegőt.

Csak a mennyei kertek illatozhatnak így.

Rózsa és levendula, zsálya és rozmaring, vaníliavirág és fenyő, citrom és narancs és frissen nyírt fű illata.

Anyó Hegyi Varázsnak nevezte el a vállalkozását, és Thea is csak így tudott gondolni rá.

Meglátta a pulton az almatortát. Jó lesz mértéket tartani a sült csirkében, hogy maradjon hely a desszertnek.

Rem kint futkosott a kutyákkal. Thea szülei és Anyó a hátsó tornácon ültek az almabor mellett.

A nyitott ablakon behallatszott a kutyák csaholása, a tyúkok kotkodálása és a nagyanyjuk nevetése.

Thea rajzolt fejben egy képet, amelyet majd elővehet, ha egyedül érzi magát, vagy valami elszomorítja.

– Itt a mi lányunk! – mondta Lucy, amikor unokája kilépett a tornácra. – Tölts magadnak limonádét, mielőtt Rem kiüríti a kancsót. Tízéves fiúnak lenni nagyon fárasztó.

– Ki kell rohangálnia magából a hosszú kuporgást a kocsiban. – Cora mosolyogva megsimogatta a lánya karját. – Berendezkedtetek?

– Aha. Elmehetek megnézni a jószágokat?

– Persze.

– Később odaadhatjátok nekik az estebédet. Nyomás! – Lucy megpaskolta a kislány fenekét. – Nyújtóztasd ki a hosszú lábadat. Majd szólunk, ha jöhettek vacsorázni.

– Nőnek, mint a dudva – mormolta Lucy, amikor Thea már elrohant. – Mindkettő. Olyan hálás vagyok, hogy minden nyáron nekem adjátok őket egy időre.

– Szeretnek téged. – John a kancsóért nyúlt, teletöltötte a poharakat. – Imádnak itt lenni. És nem akarok köntörfalazni, de két hét kettesben a feleségemmel? – Corára kacsintott. – Az egy ajándék.

– Mindig rengeteg történettel jönnek haza. – Cora hátradőlt a hintaszékben, élvezte, ahogy elmúlik az utazás fáradsága és az enyhe fejfájás. – A róka, amelyet a kutyák elkergettek a tyúkóltól, a hal, amelyet kifogtak vagy majdnem kifogtak, a tehénfejés, a kecskefejés, az öregember, aki ide jött botra támaszkodva, hogy kérjen valamilyen kenőcsöt az ízületi gyulladására.

– És hozzák a szappant, amelyet a segítségeddel főztek, és azt firtatják, mi miért nem reggelizünk sohasem hajdinasütit?

– Imádom őket! Egy napon majd Waylon és Caleb is megállapodik, és megajándékoznak új kisbabákkal, mert úgy látom, ti már végeztetek.

– Ezzel a kettővel megütöttük a főnyereményt. – John az anyósára emelte a poharát.

– Azt látom. Remélem, a fiaim és leendő menyeim is lesznek ilyen nagylelkűek, és adnak nekem időt, hogy gyönyörködhessek a babákban, ahogy cseperednek. Nincs ennél nagyobb boldogság.

– Mama, nem beszélhetünk rá, hogy átköltözz Virginiába?

Lucy csak felnézett a hegyekre, és elmosolyodott.

– Appalache-i vagyok, drágám. Elfonnyadnék, ha átültetnének máshova. Most pedig megyek, csinálok egy kis leveles süteményt. Ti csak maradjatok! – parancsolt rájuk. – Sokat vezettetek, én meg ma este kényeztethetem a felnőtt babáimat is.

– Mindenkit kényeztetsz, Lucy, és mi hálásak vagyunk érte.

Amikor Lucy bement a házba, John a felesége kezéért nyúlt, és megszorította. – Menj csak be, és beszélj vele a kompromisszumról. Addig derítsük ki, mit szól hozzá, amíg a kölykök lefoglalják magukat.

Cora bólintott, aztán fölállt, és bement a házba.

Leült a konyhaszigethez, ahol Lucy a vajat reszelte bele a lisztbe.

– Látom az arcodon, hogy valamit meg akarsz beszélni velem.

– Így van, és szerintem jó dologról van szó. Remélem, hogy te is annak tartod majd.

– Csupa fül vagyok, kislányom.

– Hiányzol, mama.

Lucy keze megállt egy pillanatra.

– Ó, drága gyermekem.

– Tudom, hogy ez az otthonod, és tudod, hogy én Virginiában teremtettem magamnak otthont. De az nincs olyan messze. És az öcsik is hiányoznak. Sohasem hittem, hogy ez megtörténhet velem – tette hozzá.

Lucy felkacagott.

– Hát az biztos, hogy sokat nyaggatták a nővérüket. De azért szerettek, úgy, mint ahogy az a két kicsi szereti egymást. A testvéreknek veszekedni kell. Hozzátartozik az életükhöz.

– Hát az már biztos. Caleb New Yorkba költözik.

– Szólt nekem. – Lucy összerázta a vajat a liszttel, aztán betette pár percre a hűtőszekrénybe. – Csak úgy közölte velem, hogy létezik ez a repülőgép nevű új találmány, amit ő arra használhat, hogy hazajön a családi tűzhelyhez és hozzám. Én pedig szintén használhatom, hogy elvihessen egy Broadway-darabra.

– Szerencséje van, hogy azzal foglalkozhat, amit szeret, mi viszont ritkábban fogjuk látni, mint amikor még DC-ben lakott. Waylon pedig Nashville-ben van, vagy utazik.

– Az én trubadúrom!

– Mama, ismered John családját… – Cora elhallgatott, egy pillantást vetett a tornác ajtajára. – Nem sokra tartanak minket. Legalábbis engem. És nem érdeklik őket a srácok.

– Nagyon sokat veszítenek vele. – Lucy összepréselte az ajkát, mielőtt olyasmi csúszott volna ki rajta, amit nem akar. – Sajnálom őket a kemény szívük miatt.

Vagy legalábbis megpróbálta sajnálni őket.

– Az a férfi odakint. Aki a gyerekeivel kergetőzik, miután egész nap vezetett. Nem képzelhettem volna el megfelelőbb férjet a lányomnak, és megfelelőbb apát az unokáimnak John Foxnál. Olyan drága fiam ő nekem, mint a sajátjaim.

– Tudom, és ennél is fontosabb, hogy John is tudja. Sokkal inkább te jelented számára az anyját, mint a szülőanyja.

– Ami nekem külön öröm, és még egy ok sajnálnom azokat, akik akkor sem látják meg az ajándékaikat, ha az orruk elé tartják.

Cora felállt, ellenőrizte, hogy John hallótávolságon kívül van-e. – Tudod, mit csináltak Thea tizenkettedik születésnapján? Küldtek neki egy üdvözlőlapot, és benne tizenkét dollárt. Egy év, egy dollár. Ráadásul egy hét késéssel. Nem a pénz a lényeg, mama – tette hozzá sietve. – Minket nem érdekel, hogy mennyi pénzük van. Kiválóan elvagyunk magunkban. Az üdvözlőlapra azt írták: „Boldog születésnapot, Althea. Nagyszüleid.” Ennyi.

Lucy fölvette a bort, ivott egy kortyot.

– Rá kellett kényszerítened Theát, hogy köszönje meg nekik?

– Nem kellett. Leült és megírta: „Kedves nagyszüleim, köszönöm a születésnapi jókívánságokat, és a tizenkét dollárt. Remélem, mindketten jól vagytok. Unokátok: Thea.”

Lucy elismerően bólintott. – Jól neveled.

– Ahogy engem is neveltek. Ettől függetlenül fájt nekem, mama, és bántotta Johnt. Igyekszik, hogy ne vegye a lelkére, de nem megy. Nem akarom, hogy a mi családunkban valaha is ennyire szívtelenül és ridegen viselkedjenek.

– Sohasem tudnánk ilyet tenni, drágám.

– De az emberek olyan elfoglaltak. Téged is lefoglal, mama, a házad, a vállalkozásod. Caleb és Waylon is elfoglalt, valószínűleg hamarosan lesz saját családjuk, és akkor még elfoglaltabbak lesznek. Johnt és engem lefoglal a gyereknevelés meg a cég. Mama, évente két alkalom nem elég.

Járkált beszéd közben. Lucy figyelte, és azt gondolta: az én okos, nyughatatlan lányom.

– Almatortát készítettél – mormolta Cora.

– Hát persze. John kedvence.

– Nem tudom, hogy az ilyen dolgok, mint az almatorta és a virág az asztalon, miért jelentenek többet, mint amikor gyerek voltam ebben a házban, vagy ez a ház most miért különlegesebb, mint amikor itt éltem.

– Mert a jövőbe néztél, és máshová vágytál, Cora.

– Te pedig hagytad. Egy napon Thea is másra vágyik majd. Már értem, amit akkor nem, hogy milyen nehéz hagyni, hogy a gyermekünk a saját életét élje.

– Nehéz – helyeselt Lucy, és közben kivette a tálat meg az írót a hűtőből. – De megtérül az ára, ha megnézed, mi lett abból a gyermekből. Én pedig olyan büszke vagyok, Cora, az életre, amit magadnak teremtettél, és az emberre, aki vagy. Nagyon büszke vagyok.

– Gyerekként nem méltányoltalak eléggé.

– Jaj, hagyd már ezt abba!

– Komolyan nem – makacskodott Cora, miközben nézte az anyját, amint vajat reszel a lisztbe, majd feltölti íróval.

Olyan szívderítő látvány volt, hogy föl kellett tennie a sokszor megismételt kérdést: – Miért kevered meg pontosan tizenötször a fakanállal?

Összenéztek, Lucy elmosolyodott, és ugyanazt válaszolta, mint mindig: – Mert tizennégyszer nem elég, tizenhatszor pedig már sok.

– Nem értékeltem eléggé, mama, milyen nehéz sorsod van, főleg a papa halála után. Hogy milyen keményen dolgozol, hogy ne álljon meg az élet, legyen tető a fejünk fölött, ennivaló az asztalon, és kifacsarj a vállalkozásodból mindent, amit lehet. Nem méltányoltam eléggé, mert olyan látszatot tudtál kelteni…

Cora a fejét rázta, és ismét járkálni kezdett a konyhában.

– Nem azt, hogy ez könnyű, hanem azt, hogy természetes. Mintha az lenne a természetes, hogy szeretsz minket, hogy örökké szól a zene, hogy utánanézel a házi feladatunknak, és ellenőrzöd, megmostuk-e a fogunkat, szóval az egész természetes, mert ilyen az élet. Ennek csak egy része volt a takarékoskodás, ahogy apa és te csináltátok, hogy főiskolára mehessünk.

– Apátok nem akarta, hogy a fiai bányászok legyenek. Ő azért ment le a föld alá, hogy a fiainak sohase kelljen. Azt akarta – azt akartuk –, hogy iskolázott gyerekeink legyenek, akiknek van választási lehetőségük.

Lucy lisztet szórt a pultra, meglisztezte a tésztát, majd kinyújtotta a régi sodrófával.

– A te választásaid, az élet, amit teremtettél magadnak, tisztelgés az apád által meghozott áldozatok előtt.

– És te is hoztál áldozatokat. Most már látom. Szóval évi két alkalom nem elég egy családnak.

Lucy négyszögletesre nyújtotta a tésztát, összehajtotta, ismét kinyújtotta. A lányára pillantott.

– Te kiterveltél valamit.

– John és én terveltük ki. Szeretnénk többször idejönni. Húsvéti szünetben, hálaadáskor.

Lucy keze ismét megállt a levegőben. – Cora, milyen hálás lennék!

– De ez nem minden. Tudjuk, hogy számodra nehezebb az utazás. Kerítened kell valakit, aki gondját viseli a jószágnak, de ha egyszer elszabadulhatnál néhány napra, vagy elmennél Calebhez New Yorkba, vagy Nashville-be Waylonhoz, talán mi is odamehetnénk. A srácok imádnak itt lenni, és ez a két hét, amit tőled kapnak, ez a mindenük, mert most kezdődik a nyár. Boldogan töltünk velük még egy hetet a tengerparton, mielőtt vissza kellene ülniük az iskolapadba.

– Hogy szeretik azt a hetet! Rengeteg képem van róla, és miket mesélnek!

Az utolsó hajtogatás és nyújtás után Lucy belemártotta a sütőformát a lisztbe, és köröket vágott ki a tésztából.

– Szeretnénk, ha te is jönnél. Szeretnénk, ha mindenki jönne, aki csak tud. Úgyhogy kivettünk egy gyönyörű nagy házat az észak-karolinai parton. Augusztusban egy hétre. Téged repülőgéppel hoznánk oda, azon a szuper találmányon.

– Repülővel? De hát…

– Kérlek, ne mondj nemet. Waylon erősködik, hogy ő majd rábeszéli nagyit, márpedig tudod, hogy az öcsém mindenre képes. Nagyit alig láttuk, amióta férjhez ment Stretch-hez, és elköltöztek Atlantába. Tartunk egy igazi Riley–Lannigan–Fox családi összejövetelt. Ha pedig Buck bácsi, Mae néni és az unokatestvérek is jönni akarnak, legfeljebb kibérelünk egy másik házat, hogy mindenki elférjen.

Lucy soha életében nem ült még repülőgépen, noha sejtette, hogy egyszer az is bekövetkezik, ha a fia New Yorkban él.

És azt is nagyon tisztán látta, milyen sokat jelent ez a lányának. A lány, aki mindig elvágyódott innen és a jövőbe nézett, időnként vissza is fordul, és megkeresi a családot.

– Azt hiszem, okosabb lesz odatenni a tésztát, és megteríteni a vacsorához, hogy átgondolhassam, milyen fürdőruhát akarok vásárolni.

– Mama! – kurjantotta boldogan Cora, és átölelte az anyját. – A srácok ujjongani fognak, ha ezt meghallják. Kapják csak meg azt, amiben én felnőttem, és John is kapja meg azt, ami sohasem lehetett az övé.

– Akkor gyerünk teríteni. Szóljunk nekik, hogy mosakodjanak meg.

Csirkesült volt vacsorára, krumplisalátával és zöldbabbal. Írós aprósütemény koronázta meg a lakomát. Corának igaza lett, a srácok valóban ujjongtak.

Lucy szíve csordultig megtelt a gyerekek örömével, amely elárasztotta a házát.

A nyughatatlan lánya megtalálta a helyét, és elérkezett ahhoz a ponthoz, ahol másokat is be akar engedni az életébe.

Ebben nekem is megvolt a magam szerepe, gondolta Lucy. Most pedig arra kérnek, hogy vállaljak még nagyobb szerepet.

Később majd visszatekint erre az egyszerű családi vacsorára a nyár elején, felidézi a gyerekhangokat. Felidézi a lánya vidám tekintetét, és annak a férfinak az elégedettségét, akit a fiaként szeret.

Visszagondol a nyitott ablakokban susogó szellőre, és a szúnyoghálós ajtóra, ahol odavetett falatokat remélve hasaltak a kutyák.

Eszébe jut majd a lemenő nap a hegyek fölött, és hogy milyen kék volt az ég.

Emlékezni fog mindenre, és ebbe kapaszkodik.

MÁSODIK FEJEZET

Reggel Lucy fölverte a tésztát a veje másik kedvencéhez, a hajdinás palacsintához. A kolbászt és a császárszalonnát melegen tartotta a sütőben, és a kávé is elkészült, mire John bejött.

Mocorgás hallatszott fentről.

John beletúrt sűrű, barna, göndör hajába. – Nekem még borotválkozni sem volt érkezésem, te pedig már enni adtál a tyúkoknak, összeszedted a tojást, megfejted a tehenet meg a kecskét, és megetetted a kutyákat.

– Miért kell borotválkoznia a férfiembernek egy hétvégén?

– Fogadjunk, hogy nem volt egy szabad hétvégéd karácsony óta. – John a fejét csóválva ment a kávéért. – Túl keményen hajtod magad, Lucy.

– Szeretem azt, amit csinálok.

Lucy ma befonta a haját. John gyengéden megsimogatta. – Látszik. Csak rád nézek, és előre tudom, hogy Cora egyre szebb lesz. Erről eszembe jut, milyen szerencsés vagyok, amiért a tanév első napján Cora mellé ülhettem az egyetemen.

– Én meg azt mondom, hogy ennek semmi köze a szerencséhez. Ha láttál valaha két embert, akiket egymásnak rendelt a sors, akkor az te vagy, meg a feleséged. Most pedig ülj le, és meséld el, mit forgatsz a fejedben, mert rád sem kell néznem, hogy lássam.

– Mindössze azt akartam mondani, milyen sokat jelent számunkra, hogy hajlandó vagy utazni, és meghívsz minket magadhoz, még akkor is, ha tudom, hogy ugyanazt csinálod, amit most, vagyis tálalod ezeket a csodálatos lakomákat. Cora már két hónapja emésztette magát.

John felsóhajtott, és leült. – Attól az ostoba üdvözlőkártyától telt be a pohár, meg a tizenkét dollártól. Theát nem zavarja, mert ő semmit sem vár apáméktól. Nekem sincsenek elvárásaim, viszont Cora egyfolytában reménykedik, hogy egyszer majd fölengednek.

– Egyes emberekben nincs melegség.

– Milyen igaz – mondta John rezignáltan. – A melegséget a többi unokájuknak tartogatják. Hozzájuk nagylelkűek, figyelmesek. Olyan feleséget vártak mellém…

– Aki illik a társadalmi helyzetedhez, vagy az övékéhez.

John vállat vont. – Nem érdekli őket, mennyire szeretjük egymást, hogy Cora milyen csodálatos anya és megbízható üzlettárs. Annyira igyekezett, Lucy, de a szüleim ügyet sem vetettek rá. Túl fiatalon nősültem, ráadásul ellenezték a választásomat, úgyhogy örök csalódás leszek nekik. Nem mintha bántana.

– Corát bántja.

– Okkal, ha a véleményemre vagy kíváncsi. A húgom lánya egyidős Remmel. Ő lovat kapott tőlük a születésnapjára.

– Igazi lovat?

– Azt. Körülbelül egy éve tanul lovagolni. Úgyhogy vettek neki egy lovat. Rem születésnapjáról tökéletesen megfeledkeztek, de valamilyen okból nem attól telt be nála a pohár. Hanem az üdvözlőkártyától meg a tizenkét dollártól. Cora végre belátta, hogy a mi srácaink sohasem fognak számítani a szüleimnek.

Lucy elfordult, feltette melegedni a nagy öntöttvas serpenyőt. ‒ John, ettől még kevésbé értem, hogyan voltak képesek összehozni egy olyan gyereket, mint amilyen te vagy.

– Én pedig néha azon töprengek, ki lennék, ha Cora Lannigan akkor nem ül mellém, és nem mosolyog rám.

– Ennek így kellett lennie – emlékeztette Lucy.

– Így kellett lennie. – John köszöntésre emelte a kávéscsészéjét, majd ivott egy kortyot. – Már nem tartja fontosnak, mit gondolnak vagy éreznek a szüleim, ami nagy megkönnyebbülés nekem. Viszont vágyik utánad, a fiúk, a közös múltatok után, amit annyira szeretett. Családi életet, szorosabb kapcsolatokat akar.

– Előbb a saját életét kellett kialakítania, hogy komolyan akarhassa, ami itt várt rá. Ki merem jelenteni, hogy kölcsönösen megajándékoztuk egymást. Mintha ismét mocorognának odafent. Hívd le őket, én meg elkezdem sütni a palacsintát.

John megkerülte a pultot, hogy átölelhesse az anyósát. – Úgy szeretlek, Lucy.

– John. – Lucy csókot cuppantott a férfi arcára. – Te vagy életem egyik fényes csillaga.

A konyhaasztalnál reggeliztek, amelynél az előző este vacsoráztak. A gyerekek segítettek a mosogatásban, ugyanúgy a feladatuk volt a nyaralás minden napján, mint reggel bevetni az ágyat, segíteni a mosásnál és gondoskodni az állatokról.

Úgy segítenek majd, ahogy az anyjuk és a nagybácsik valamikor: gyomlálnak a kertben, füvet nyírnak, takarítják a házat, és megtanulnak megfőzni néhány egyszerű ételt.

Lucy ráerőltetett a vejére egy dobozt, amelyben elég nagy szelet almatorta rejtőzött.

– Vigyél magaddal kentuckyi ízt!

– Tudod, hogy viszek. Oké, gyerkőcök, tegyetek úgy, mintha hiányoznánk nektek.

– Hiányozni fogsz, apa! – kuncogott Thea, és odabújt az apjához. – Egy hangyányit.

John kacagva felkapta, és adott neki egy puszit, majd ugyanezt csinálta Remmel.

– Ugye nem kell mondanom, hogy fogadjatok szót Anyónak? – Cora olyan erősen szorította magához a gyerekeket, hogy azok sikongatni kezdtek. – Tudom, hogy azt teszitek. Jó szórakozást mindenkinek!

– Hívjatok, ha megérkeztetek – kérte Lucy –, hogy tudjuk, hogy épségben odaértetek.

Mikor megölelte őket, mintha egy jeges kéz markolt volna bele a szívébe, amitől csak még szorosabban ölelte Corát és Johnt. – Mindketten hiányozni fogtok, de nekem nem csak hangyányit. Óvatosan vezessetek, és vigyázzatok egymásra! – Lazaságot kényszerített magára. – Ne izguljatok, kézben tartom ezt a két huligánt!

Integetve búcsúzkodtak, miközben John és Cora beült az autóba. Cora még egyszer hátratekintett, aztán elfordult, és az utat nézte maguk előtt.

– Hát ketten maradtunk, bébi. – John egy pillantást vetett a tükörbe, aztán elmosolyodott. – Mihez kezdünk, amikor hazaérünk a csendes, kihalt házba?

– Szerintem felbontunk egy üveg bort, aztán pedig nagyon hangosan fogunk szeretkezni.

John csak vigyorgott. – Micsoda ötlet!

Lucy a két gyerek és a három lihegő kutya mellől addig figyelte az autót, amíg el nem tűnt.

Aztán a gyerekekre nézett, és idézett a könyvből, amely egyformán a kedvence volt Theának, Remnek és neki: ‒ Kezdődjék a vad vadulás!{2}

Thea kurjantott, és bemutatott egy cigánykereket. Rem a majomhangoknál maradt.

Mivel Thea naplóírást ütemezett be estére, nagyon figyelt mindenre, ami napközben történt.

Először a kertben gyomláltak, mert a hegyek között reggel hidegebb van. Ha elfelejtették valamelyik növény nevét, Lucy kisegítette őket rigmusokkal és kínrímekkel, mint például „jaj, de fáj a szarka lába, nem mehet el iskolába”, mert bizony szarkalábról volt szó.

Szóval ez nagyon vicces volt, és mindnyájan széles karimájú kalapot tettek a fejükre.

Utána vajat köpültek Krizantém tejéből, ami ezerszer finomabb volt minden bolti vajnál. Theának el kellett tennie az írót, nehogy kárba vesszen.

A vajat le kellett öblíteni jéghideg vízzel, aztán meggyúrni. Rem sokat nyavalygott, hogy undorító.

Anyó egy kevés vajat összekevert mézzel, hogy kenyérre kenhessék.

Ebédre maradék sültet ettek, és süteményt, mézes vajjal megkenve.

Megsétáltatták az erdőben és a dombokon a kutyákat. Lucy hozott permetet, amit ő maga készített, hogy esetleg elkergethesse a medvéket. Ám nem volt szükség erre.

Megálltak egy háznál. Igazából kunyhó volt, amelyről még Thea is tudta, hogy valaha szebb napokat is látott. Girhes szürke macska rohant föl egy fára, és az egyik ágról fújt a kutyákra, bár azok ügyet sem vetettek rá.

A roggyant első tornácon ült egy fiúcska, valamivel fiatalabb Remnél, és kisautóval játszott. Thea hallomása szerint Anyó az ilyen hajat hívta kesének, és tényleg olyan világosszőke volt, hogy elment volna fehérnek.

– Szervusz, Sammy. Anyukád itthon van?

– Igen, Miss Lucy. Anyu! – ordította a gyerek. – Itt a Miss Lucy!

Az ajtóban megjelent egy nő, a csípőjén egy csecsemővel. Nadrágszárába egy totyogó gyerek kapaszkodott, akinek a karján hámlás vörös nyomai látszottak. – Adjon isten, Miss Lucy! – Beletúrt a hajába, amely valamivel sötétebb volt a fiáénál. – Ezek az unokáid? Jesszus, az a kislány a kiköpött másod!

– A büszkeségeim és az örömeim. Thea, Rem, köszönjetek Miss Katie-nek!

– Jó napot! – mondta egyszerre a két gyerek. Thea igyekezett nem bámulni azokat a rémes piros foltokat.

– Hallom, Sharonának valami problémája van.

– Ótvaros. Próbáltam tisztogatni a fejbőrét is.

– Hoztam különleges szappant. Használd ezt. – Lucy becsomagolt szappant vett elő a hátizsákjából. – Mosd meg Sharona karját és fejbőrét, aztán töröld jó szárazra. A nedvesség elősegíti az ótvar terjedését, úgyhogy alaposan dörgöld meg tiszta törlővel. Utána fogd ezt. – Előkerült egy apró palack. – Keverd össze kevés vízzel, hogy krémes állagú legyen, és hagyd rajta Sharona bőrén, amíg meg nem szárad. Kurkuma – tette hozzá. – Nem fog ártani a kicsinek.

– Mindenképpen kipróbálom! Köszönöm, Miss Lucy, csak most éppen nincs…

– A fizetéssel ne izgasd magad. Ha Billy legközelebb speciált főz, küldj át belőle. Ha pedig az, amit hoztam, nem gyógyítja meg a lányt, akkor üzenj.

– Azt fogom tenni. Mindent így fogok csinálni. Hátul fő a macskamentatea, ha kedvetek volna inni egy bögrével.

– Ez nagyon jól hangzik, de még több helyre kell mennünk. Te meg csutakold le máris a kislányt. Aztán értesíts róla, hogy hogy van.

– Az Isten áldjon meg, Miss Lucy!

Már eltávolodtak a háztól, amikor Lucy megszólalt: – Katie apját pár esztendeje vitte el a tüdőbaj, a mamája pedig múlt télen halt bele a tüdőgyulladásba. Bizony, nehéz sors, ha az embernek nincsen kire támaszkodnia.

– Mi az a speciál? – kíváncsiskodott Thea.

– Olyan pálinka, amit sosem látott finánc, édesem. Billy megfogja a munka végét, bár időnként sokat iszik a saját készítményéből. Amúgy jó férj és apa.

Látogattak tovább. Ide egy szappant, oda egy gyertyát. Lucy akkor kért pénzt, ha rendelésre vitt valamit. Ahol éppen nem volt pénz a háznál, valamire elcserélte.

Amint hazaértek, a kutyák eldőltek aludni. Thea, az öccse és Lucy kiültek a hátsó tornácra behűtött limonádéval és süteménnyel.

– Anyó, te mindenkit ismersz a hegyekben?

– A környéken nagyjából. Vannak maguknak valók, azokat nem zargatom, hacsak nem jönnek hozzám valamiért. Ha valakinek segítségre van szüksége, mint Katie-nek, vagy az öreg Carlnak az ízületi gyulladásával, segítek, ha tudok. Ha nekem lenne szükségem valamire, ők is segítenének. Már van fél öl fám arra az esetre, ha beáll a hideg, és ha nem lenne elég, valaki hoz pótlást. Ez így működik.

Minden nap új kaland volt. A munka persze ugyanaz maradt, de az is vicces volt. Thea csak Anyónál fejhetett tehenet, vagy láthatta Remet kecskét fejni. Megetették a tyúkokat, és összeszedték a tojásokat. Lucy megtanította őket koldusmártást főzni, ami egyformán illik a sonkához, a tojáshoz és a darához.

Minden este tovább fennmaradtak, mint a vakációnál engedélyezték nekik, és kiültek a szabadba. Lucy mindent tudott a csillagképekről, és Rem nagyon hamar megtanulta felismerni őket.

Egy este még hullócsillagot is láttak, és Rem úgy döntött, hogy űrhajós lesz. És minden este felváltva olvastak fel a könyvekből, amelyeket a kéthetes vakáció elején választottak ki.

Azt a könyvet vették le, amelyiket akarták, és Lucy egyszer se mondta: Nem, azt a könyvet ne.

A történetek, mondta Anyó, összetartják a világot. Az volt a legjobb, amikor előadták, mint színdarabot, elváltoztatva a hangjukat. Thea kénytelen volt elismerni, hogy Remnek van tehetsége hozzá. A szereplőtől függően morgott, sipákolt, vagy bájolgott. És a szemét hol elkerekítette, hol résnyire összehúzta, hol csücsörített, hol vigyorgott fülig érő szájjal. Szinte sohasem történt nyelvbotlás, még a hosszú szavaknál sem.

Lucy azt mondta, hogy született színész, mint Caleb, a nagybátyja, és ha már egyszer elhatározta, hogy űrhajós lesz, forgathatna filmeket a Marson.

Este Lucy mindig Remnek kívánt előbb jó éjszakát. Thea az ágyán fekve hallgatta, mert Remnek mindig millió kérdése volt, különösen lefekvéskor.

Aztán Lucy átjött hozzá, és leült az ágya szélére.

– Mi lesz a mai álom?

– Egy elvarázsolt erdő.

– Biztatóan hangzik. – Lucy megsimogatta az unokája haját. – Tele tündérekkel és manókkal?

– Azoknak muszáj lenni, és van egy gonosz varázslónő, akinek gonosz kutyái vannak, és a kutyákat úgy varázsolta el, hogy éles szárnyaik és még élesebb fogaik legyenek. A varázslónő akar uralkodni az erdőben, meg mindenütt, úgyhogy lesz majd egy hatalmas ütközet. És van egy fiatal boszorkány és egy manó, és egy tündér, akik összeállnak, és használják a képességüket és az eszüket, hogy legyőzzék a varázslónőt. És azt hiszem, lesz egy kaland is, mert fel kell kutatni valamit. Ezt még meg kell álmodnom.

– Egész biztosan meg fogod álmodni. – Lucy lehajolt, megpuszilta az unokája arcát. – Egy napon talán leírod az álmaidat, és Rem előadja. Akkor most álmodj, kincsem! Holnap is lesz nap.

Thea behunyta a szemét, és építeni kezdte az álmot, ahogy szinte minden este csinálta.

Reggelente, ha elég korán ébredt, úgy, mint ártatlanságának ezen az utolsó reggelén, leírta az álmot: az erdőt a vaskos fáival, a kék lombokat, az aranyalmákat és a bíbor körtéket. Leírta a gonosz varázslónőt, akit úgy hívtak, hogy Mog, és csuklyás fekete köpenyén furcsa jelképek voltak.

Kiegészítette még néhány rajzzal, habár a rajzolásban nem volt olyan jó, mint szerette volna. Lerajzolta a hőseit: Gwynt, a boszorkányt, Twinket, a tündért, Zedet, a manót és a gonosz szárnyas kutyákat, amelyeknek a Wen nevet adta.

Majd később leírja őket. A meseálmait úgyis mindig tisztán megőrizte az emlékezete.

Beágyazott, mert Anyó ebben nem ismert tréfát, aztán fogat mosott. Mielőtt felöltözött, ellenőrizte, nem nőtt-e éjszaka a melle.

Nem volt ilyen szerencséje, noha áprilisban, két nappal a születésnapja után megjött az első menstruációja.

Szükség esetére volt egy sportmelltartója, de butaság lett volna viselni, ha semmi sincs benne. Ráadásul a neve is buta, döntötte el a kislány, miközben egy copfba fonta a haját, úgy, ahogy Anyó szokta. Ha képes lett volna megparancsolni a mellének, hogy nőjön meg, bizony megtette volna.

Egy percig tanulmányozta magát a tükörben, és találgatta, milyen lenne az ő hajában is egy fehér csík, mint Anyóé. Azt mindig olyan varázslatosnak látta.

Viszont az a fehér csík egyik napról a másikra jelent meg a családi hagyomány szerint, amikor Apó, akit Thea csak képekről és elbeszélésekből ismert, meghalt a bányában.

Thea nem akart olyan férjet, aki előbb hal meg. Ő úgy akarta, ahogy az álmaiban felépítette.

Ha már eszébe jutott Zachariah Lannigan, átment Lucy szobájába. Bevetett ágy fogadta, mert Anyó mindig elsőnek ébredt, a tükör előtt virágok, amelyek elhozták a szobába a hegyek illatát, a nyitott ablakokban szellőtől fodrozódó függönyök. Barna bőrkeretes képen szőke hajú férfi, a szeme olyan színű, amelyet a mama tengerzöldnek nevezett.

Jóképű volt, nem annyira, mint Nick Jonas, Thea jelenlegi szerelme, de akkor is jóképű, bár sokkal idősebb Jonasnál.

Lucy azt mondta, hogy ő készítette a képet a férje harmincadik születésnapján.

Nem egészen egy év múlva Zachariah meghalt, mert beomlott a bánya.

– Sajnálom, ami történt – szólította meg Thea a képet, és megérintette a keretet. – Anyó, vagyis Lucy még mindig hiányol. Érzem. A mamám, vagyis Cora gondol rád apák napján, karácsonykor, a születésnapodon, a halálod napján, és néha a közbeeső napokon is. Úgy gondolja, hogy Rem, az öcsém örökölte az álladat és a szádat, és szerintem igaza is van. Egyébként…

Semmi sem jutott az eszébe, amit még egy bekeretezett fotónak mondhatott volna, úgyhogy inkább lement a földszintre.

Lucy a hátsó tornácon kávézott.

– Jó reggelt, édesem. Sikerült álmodni?

– Aha. Mognak, a gonosz varázslónőnek hegyes fekete szakálla van, és a szeme is majdnem tiszta fekete.

– Nahát, kívül is, belül is gonosz!

– Ha előbb találja meg a Régiek Drágakövét, mint Gwyn és Twink és Zed, rabszolgává tesz mindenkit, és uralkodni fog az erdőkben és a hegyekben és a folyóvidéken is.

– Akkor jobb lesz, ha Twinkék munkához látnak! Csodálom a fantáziádat, Theám, és szeretem találgatni, mihez kezdesz vele. Rem még mindig alszik.

Thea bólintott, lehajolt, és megvakargatta a nagyanyja lábánál elterült kutya fejét. – Kakaó ott van mellette az ágyban.

– Kimerültek, úgyhogy hagyjuk őket. Végül is későn fújtunk takarodót. Miért nem hozod be Krizantémot a csűrbe, hogy megfejd? Megetetjük a hölgyeket, és Molly tejét felhasználjuk a mai szappanfőzéshez.

– Ebben Remnek is segítenie kellene.

Lucy ránézett az unokájára, aztán felállt. – Ha te lennél kitikkadva, Remet kérném, hogy tegye meg ugyanezt a kedvedért.

– Hát jó.

– Majd neki kell lemosnia a tojásokat.

– Azt szereti csinálni.

– A munkát nem elég szeretni, el is kell végezni. Ha elkészültél a fejéssel, áthajtjuk Krizantémot a másik legelőre. Vacsora után bekötjük a csűrbe. Vihar jön, méghozzá nagy.

Thea felnézett a kék égre, amelyen néhány fehér felhőt látott, de nem szállt vitába Lucy előrejelzésével.

– Rendben.

– Vihar jön – ismételte Lucy, és a szíve tájékát dörgölte.

Thea bevezette Krizantémot a csűrbe. Kimondottan szerette a fejést, de mint Lucy mondta, szeretetből még nem készül el a munka.

Szerette a hangot, amellyel a tejsugarak beletaláltak a sajtárba. Otthoni barátai közül néhányan utálkoztak volna, de Thea élvezte.

Miközben Krizantém az abrakot ropogtatta, Thea lemosta és megszárította az állat tőgyét. Ő is kezet mosott, és használta Lucy különleges fertőtlenítő kenőcsét. Kifejte az első tejsugarakat, ellenőrizte, tiszták-e, nehogy piszok kerüljön a sajtárba.

Végül pedig következett az igazi móka, ahogy a tej kopogott az üres, tiszta sajtár oldalán. Amikor az edény kezdett megtelni, a kopogás átváltott csobogásba.

Thea szeretett a csobbanások ütemére énekelni, és úgy gondolta, hogy Krizantémnak is tetszik. Amikor a tőgy első negyede kiürült, áttért a következő kemény bimbóra.

Elképzelte, hogy az ő elvarázsolt erdőjén túl él egy másik lány, aki ugyancsak tehenet fej a zöldellő völgyben. Nem tudja, milyen harcok dúlnak az erdőben, nem tud a küldetésről, sem a csatákról, amelyek rabszolgasorba taszíthatják, ha a jó nem győzi le a rosszat.

Fejés közben Thea ezt a lányt is hozzátette az álomhoz. Aztán végzett a fejéssel. Legalábbis ezzel a részével.

Befedte a sajtárt, és bevitte a házba, hogy beleszűrje a tejet egy üvegkancsóba. Rem a mosogatónál a friss tojásokat tisztogatta. A haja égnek meredt, az arca meggyűrődött az alvástól.

– Megetetted Kakaót?

– Az éhhalál küszöbén állt. Én is az éhhalál küszöbén állok.

– Te mindig az éhhalál küszöbén állsz.

– Anyó azt mondta, hogy ehetünk sonkás rántottát és pirítóst szederlekvárral. Tegnapról maradt még tojás, de előbb le kell mosnom ezekről a kaksit. A tyúkszaros kaksit!

Thea csak a szemét forgatta.

Mire leültek a reggelihez – addigra már Thea is az éhhalál küszöbén állt –, az állatokat ellátták, a sajtárok a fertőtlenítő programra kapcsolt mosogatógépben tisztultak, és a kutyák csaholva kergették el a mókusokat, amelyek próbáltak beszemtelenkedni a madáretetőbe.

A délelőtt hátralevő részében szappant főztek.

Lucy kapott egy rendelést a városi butiktól, és voltak benne extra kérések, úgyhogy azokat vették előre.

Lucy hideg eljárásnak nevezte a folyamatot, pedig ugyancsak megizzasztotta őket.

Anyónak voltak különleges edényei a szappanfőzéshez, és hozzá még olajok, festékek, Molly teje, lúgos víz, szárított gyógyfüvek és vadvirágok.

Mindenkinek hosszú ujjú felsőt, védőszemüveget és kesztyűt kellett viselnie. Noha Thea már serdülőnek számított, Lucy kijelentette, hogy csak egy év múlva nyúlhat a lúghoz, vagy öntheti a forró masszát a formákba.

De már most lemérhette és felolvaszthatta az olajokat. Miután Lucy lúgos vizet öntött rájuk, a keverék olyan lett, akár a kelt tészta. Rem hozzáadta a festékeket, Lucy a kecsketejet.

Készítettek egy adag levendulás szappant, egy rozmaringosat, egy zabpelyheset, és Thea kedvencét, amelyikben vegyes virágszirmok voltak.

Anyó a pulthoz kocogtatta a formákat, hogy ne maradjanak légbuborékok a masszában, aztán félretette a keveréket érlelődni, ami egy teljes napig tartott. Csak utána darabolta fel, és ezek után is várt még két hetet, mielőtt átkötötte volna a védjegyét jelentő spárgával és ráragasztotta volna a márkajelzését.

Borzasztóan sokáig tartott és rengeteg munkával járt a szappanfőzés, ám Thea tudta, hogy az emberek elkapkodják a Hegyi Varázs szappanokat, gyertyákat, testápolókat, fürdősókat.

Sokan jöttek Redbud Hollow-ba hegyet mászni, vagy csak arrafelé volt dolguk, és ha már itt voltak, beugrottak az Appalache-i Kézművesbe, és bevásároltak a pipereholmikból, amelyeket Anyó főzött a konyhájában.

Jóleső tudat volt, hogy valaki megvásárol és használni fog valamit, aminek elkészítésébe Thea is besegített.

– No, akkor ezzel a munkával végeztünk is. – Lucy lehúzta a kesztyűjét, megtörülte a homlokát. – Kapjuk be az ebédet, aztán bedobozoljuk, ami már szállítható, és bevisszük a városba, úgyhogy az lesz a következő feladat.

– Kaphatunk jégkrémet? – érdeklődött Rem.

– Jó ötlet, mivel tényleg fölmelegedett az idő. Viszont az én két dolgos segítőmtől nekem is támadt egy jó ötletem. Mit szólnátok hozzá, ha pizzát sütnék vacsorára, utána pedig házi vaníliafagylalt lenne csokoládéöntettel?

Rem rikoltással válaszolt, és átölelte a nagyanyját. – Cseresznyével a tetején?

– Anélkül nem is az igazi.

Eldöcögtek a városba. Az ablakokat leengedték, a rádióból bluegrass zene szólt. Éppen megfelelő nap volt kiránduláshoz a hegyi kisvárosba, amelynek a főutcáján Appalache Zamata és Házias Ízek feliratú cégérekkel igyekeztek elbűvölni a turistákat a vendéglősök.

A gyerekek segítettek felvinni a dobozokat a bolt hátsó verandájára. Előjött egy nő és tapsolt. Thea emlékezett rá korábbi látogatásokból, és tudta, hogy a butik a szőke nőé, akinek a szemüvege aranyláncon lóg a nyakából.

– Esküszöm, Lucy, pont ma emlegettük, milyen aktuális lenne, ha hoznál egy adag Hegyi Varázst! Reggel kifogytunk a levendulaszappanból. Egy chicagói nő vette meg az utolsót, a levendulás gyertyát és a testápolót. Az utolsó Erdei Sétánál tartunk, és már a narancshéjas gyertyádból is csak egy maradt.

– Akkor időben jöttem. Gyerekek, emlékeztek Miss Abbyre?

– Csak nem az unokáid? – Miss Abby a szívéhez kapott. Thea tudta, hogy csak eljátssza a meglepetést, de azért mosolygott. – Nagyon sokat nőttek tavaly nyár óta.

– Mint a dudva. Thea, vidd csak be a szappant a raktárba. Rem, te elboldogulsz a doboz folyékony szappannal. Mostanában nagyon keresik. – Lucy fölemelte az első doboz gyertyát.

– Én majd tartom az ajtót, és lesz itt cukor a gyerekeknek, ha a nagymamának nincs ellene kifogása – mondta Miss Abby.

– Ma kiérdemelték.

– Csak menjetek ki Miss Louisához, és szóljatok neki, hogy jár nektek fejenként két cukor, egy mostanra, a másik későbbre.

– Köszönjük szépen, Miss Abby.

Thea nem igazán szerette a pálcikára kristályosított cukrot, de tudta, hogy egyszer még jó lesz Rem lekenyerezésére. Ráadásul kedvére bóklászhatott a boltban. Időbe telik, amíg Lucy és Miss Abby rendezi a számlát, pletykálnak kicsit, és kölcsönösen kifaggatják egymást a családról.

Mama azt mondta, hogy délen minden kétszer annyi időbe telik, mert az emberek nem sajnálják az időt a diskurálásra.

Nem bánta, hogy várakoznia kell, mert megnézhette az ajándéktárgyakat, amelyek fából, üvegből vagy fémből készültek. Megnézhette a festményeket, és büszkélkedhetett, amikor meglátta a polcokon a nagyanyja keze munkáját.

Előjött Lucy, akinek természetesen illett pár szót váltania Miss Louisával, és egy Jimmy nevű illetővel, aki karácsony óta dolgozott az üzletben.

Jimmynek nagy, kerek szeme és hosszú nyaka volt. Thea elképzelte hegyes füllel, és úgy döntött, hogy Jimmy lehetne az egyik álommanója.

Rem behabzsolt egy cukrot, ami nem vette el az étvágyát a szőlős nyalókától. Thea lassabban ette a magáét, miközben sétáltak a főutcán.

Mivel Lucy ismert szinte mindenkit, és szinte mindenki ismerte őt, ezzel is telt az idő. Lesétáltak a bankhoz, ahol Lucynek egy bedobótrezort kellett használnia, mert a bank kettőkor bezárt.

– Honnan tudják, hogy az a te pénzed?

Lucy ránézett Remre, miközben kapaszkodtak fölfelé a dombon. – Nos, a csekket az én nevemre állították ki, én hagytam jóvá, az én nevem és számlaszámom van a letéti igazoláson.

– Miből gondolod, hogy nem lopják el, és nem mondják azt, hogy nem is kaptak semmit?

– Ejnye, de cinikus vagy, fiam. Többek között azért, mert azóta ismerem a bankigazgatót, mióta annyi idős volt, mint most te. Együtt lógott a bátyámmal, Buckkal. Még táncoltam is vele egyszer, mert nagyapátok túl lassú volt felkérni. Utoljára volt olyan lassú.

– Megcsókoltad a száját?

– Nem, mert akkor már kinéztem magamnak Zachariah Lannigant.

– Talán azért fogja ellopni a pénzedet, mert nem csókoltad meg.

Anyó megborzolta Rem haját, és hahotázott. – Nem hinném, hogy olyan haragtartó lenne, főleg miután a barátnőmet, Abigail Barnst – vagyis Miss Abbyt – vette feleségül, és lett három lányuk és öt unokájuk.

– A férfiak képesek az örök szerelemre – bölcselkedett Rem.

– Remington Fox, te mindig tudod, hogyan kell engem megnevettetni.

– Lila a nyelvem? – Rem kiöltötte a nyelvét.

– De még mennyire!

– Vicces lenne, ha ilyen maradna.

– Látjátok? – Anyó előbb a fiút karolta át, aztán Theát. – Ti sohasem tévedtek.

Thea még a naplójában is megörökítette, hogy eddig ez volt a legjobb nap. Önállóan megfejte Krizantémot. Írt egy széljegyzetet, hogy Rem (és talán a papa) segítségével megpróbál koldusmártásos sonkát készíteni meglepetésül a mama születésnapjára. Segített szappant főzni, és noha ő már nem lesz itt, amikorra a szappan csomagolható lesz, Anyó majd küld képeket.

Bementek a városba, és jól eltöltötték az időt. Amikor hazajöttek, jutalomfalatokat adtak a kutyáknak, jégkrémet csináltak és a hűtőbe tették.

Thea és Rem maguk készítették a pizzájukat Anyó kelt tésztájából, miközben Anyó sajtot reszelt. Theáé majdnem tökéletes kör lett. Rem azt mondta, hogy az övé hexagonális pizza. Anyó gombát és olajbogyót szórt a sajátjára, Rem fintorgott is a háta mögött.

Miután letudták az esti munkát, és feljöttek a csillagok, kiültek fagylaltozni a hátsó tornácra.

Mennyi csillag! Thea azon tűnődött, nem tévedésből jósolt-e vihart Anyó.

Amikor Lucy bejött jó éjszakát kívánni, Thea félretette a naplót.

– Holnap már el is telik egy hét.

Lucy leült az ágy szélére. – Ami azt jelenti, hogy maradt még egy teljes hetetek. És két hónap múlva megyünk együtt a tengerpartra. Életemben először fogok tengerparton nyaralni a családommal. A mamáddal és a papáddal! Aztán pár hónappal később ti jöttök hozzám. Olyan hálaadási vacsorát főzök, hogy azt el sem tudjátok képzelni!

Megkocogtatta Thea halántékát. – Majd meglátod.

– Akkor minden más lesz. Látni akarom, amikor minden más. Aztán te jössz hozzánk karácsonykor.

– De mennyire. Ti pedig jöttök húsvétkor.

– Látni fogom, amikor a júdásfa virágzik.

– Biztos, hogy látni fogod. És a vad somfát. Az ám csak a gyönyörűség! Ugyanazt álmodod ma éjszaka is, vagy egy újat?

– Még nem végeztem azzal, amelyik Endon elvarázsolt erdőjében játszódik.

– Endonban.

– Ez az álomvilágom neve, és kitaláltam pár új szereplőt. Látnom kell, mi történik.

– Akkor álmodj szépeket. – Lucy lehajolt, megpuszilta. – Én is tudni akarom, mi fog történni.

Thea elégedetten behunyta a szemét. Elsodródott az álomban, amely csupa szín volt, kaland és varázslat. Miközben álmodott, a távolban morgott az ég.

Amikor kitört a megjósolt vihar, a bűvös álomból rémálom lett.

HARMADIK FEJEZET

Nagyjából akkor, amikor Lucy betette a hűtőbe a jégkrémet, Cora kijött egy megbeszélésről. Fölöttébb sikeres megbeszélés volt, úgyhogy gondolatban megveregette a saját vállát.

Mivel más programja nem volt aznapra, úgy döntött, elintéz pár apróságot, és meglepi magukat egy kis ünnepléssel.

Elhozhatja a vegytisztítóból a ruhát, utánanézhet a nyomdában, mi van a legújabb szórólapokkal, beugorhat a kedvenc borbárjába, beszerezhet két szelet rostélyost, amit John megsüthet, aztán irány a termelői piac, ahol megveheti a salátának valót és két krumplit.

John szereti a töltött krumplit, amit a felesége csinál.

Sohasem lesz olyan konyhaművész, mint az anyja, mégis úgy vélte, hogy John és ő is megállják a helyüket ezen a téren.

Mivel egy roppant finnyás, úrhatnám ügyféllel tartott sikeres megbeszélést, „üzletasszonyosra” vette a figurát.

Hátrafésült haját laza kontyba csavarta, és ujjatlan, rózsaszín ruhát viselt szandállal.

A hétköznapi karórája helyett a Bulgarit csatolta fel, amelyet Johntól kapott a tizedik házassági évfordulójukra. Az óra hátlapjára John egy szívet vésetett „Az idők végezetéig” felirattal.

Cora imádta az órát.

Rádiót hallgatva, mosolygó arccal vette sorra az apróságokat.

A piac a srácokra emlékeztette őket, meg arra, hogy valahányszor John vagy ő elkövetik azt a hibát, hogy magukkal viszik őket, mindig kétféle krumpliszirom, kétféle jégkrém, kétféle gabonapehely és még ki tudja, hány kétféleség lesz a bevásárlás vége.

Borzasztóan hiányoztak.

Nem mintha az édes kettes ne lett volna édes. És felpezsdítő. És szexi. De akkor is, hiányzott a gyerekek arca, energiája, még a veszekedésük is.

Pedig legalább kétnaponta beszéltek telefonon, Thea és Rem öröme és lelkendezése csordultig töltötte az anyjuk szívét szeretettel.

Imádták a kis tanyát, és Lucy gondoskodott róla, hogy a két hét minden nyáron csodálatos legyen. Odafigyelt az unokáira, ezer módon mutatta ki irántuk a szeretetét.

Majd még többet kapnak ebből a szeretetből és figyelemből a tengerparton hálaadáskor és húsvétkor.

Ezek a kikapcsolódások nagyon hasznosak lesznek az egész családnak.

Mivel az esze azzal volt elfoglalva, hogy megfelelő rostélyost válasszon, a szíve pedig a gyerekeinél járt, nem vette észre a férfit, akinek egy hatos kóla, egy tasak Cheetos és egy csomag Chips Ahoy volt a kosarában.

Ray Riggs bezzeg észrevette őt.

Látásból felismerte a gazdag szukákat, és épp most vett észre egyet.

Felvágós frizura, gyémántokkal kirakott jegygyűrű, méregdrága karóra, amely azt hirdette: Különb vagyok nálad, Ray!

Gyűlölte ezt a nőt.

Így kiöltözik a bevásárláshoz? Nyilván valami gazdag stricinek a trófeafelesége. Az a fajta, aki lenézi a Rayhez hasonlókat.

Ezt sértésnek érezte.

Az a fajta, akinek luxusautói vannak. És luxusháza, tele méregdrága dolgokkal, mint például az az óra. Biztosan széf is van a házban.

Ez érdekelte Rayt.

Eléggé érdekelte ahhoz, hogy otthagyja a kosarát, és kisétáljon a boltból a kocsijához.

Már az ő kocsija, mert átfestette. A rikító vörös, amit az előző tulajdonosa, az a gazdag barom választott, most diszkrét feketén fénylett. Rögtön kicserélte a rendszámtáblát, a marylandit a szemétbe hajította, és föltett a helyébe egy pennsylvaniait.

Az országút melletti olcsó moteleknél mindig találni más államba való rendszámtáblát.

A tizennyolc éves Ray értett a koszfészek motelekhez és a lopott verdák álcázásához.

Most beült a fekete Mercedesbe, amelyet Phillip Allen Clarke nevén regisztráltak. Phillip Allen Clarke és a felesége, Barbara Ann Clarke jelenleg a marylandi puccos Potomac valamelyik temetőjében fekszenek.

Ray négy drága órát fújt meg Clarke-éktól, és a pasi Rolexét zálogba adta DC-ben két héttel az után, hogy megszerezte. Jó ékszerei voltak a vén boszorkánynak, de azokkal még vár, előbb zaciba a többi órával meg mindennel.

Hiszen Ray Riggs nem hülye.

Mielőtt megölte a vén kurvát, kiszedte belőle a széf kombinációját. Onnan is leesett hétezer kápé. Plusz kétezer-háromszáz a pénztárcákból, és volt még egy kis dugipénz a banya bugyis fiókjából.

Miután ilyen pénzes lett, bérelt magának egy bungalót Myrtle Beachen.

Hogy lebarnuljon, akár egy gazdag turista.

Ebbe a kisboltba azért ugrott be, hogy kaját szerezzen az útra, mert a benzinkutaknál lenyúlják az embert.

Egyszer esetleg felrobbantja valamelyiket, és bebizonyítja, hogy neki van igaza.

De most úgy látta, hogy ez a kis kitérő előre el van rendelve. Akkor meg teljesen biztos lett benne, amikor a gazdag szuka kijött, és betette az egyetlen szatyrát a BMW-be – a kurva életbe, nem lehetne valamelyiknek amerikai autója?

Különben is ideje verdát cserélni. Nem ezért nyúlt le egy tartalék virginiai rendszámot?

Elrendeltetett.

Követte a csajt a parkolóból a termelői piacra. Mintha az ilyeneket egy picit is érdekelnék a földművelő parasztok.

A csaj egyetlen tasakkal jött vissza.

Nincsenek kölykök, állapította meg Ray.

Talán van egy zsebkutyája. Azt majd el kell intézni.

A csaj olyannak látszott, akinek van egy zsebkutyája, mondjuk Morzsi vagy Buksi.

Akkor majd jól fejbe rúgja Buksit.

A csaj olyan környékre ment, ahol nagy, elegáns házak voltak. Ray csak kibaszott palotáknak hívta az ilyeneket.

Ray leállt, tudta, hogy a Mercedes elegendő álca lesz pár percre. Akik elegáns házakban laknak, nem számítanak balhéra olyan illetőtől, aki elegáns kocsival jár.

És mekkorát tévednek.

A garázsajtó kinyílt. A csaj bement, az ajtó becsukódott.

Ray még ült pár percig, gondolkozott, tervezett, erre a ribi megint kijött az első ajtón.

Meglocsolta a virágokat, amelyek az első tornácon az oszlopokról lógtak. Nem volt vele kutya, úgyhogy talán nincs is neki.

A csaj letette a locsolót, mert egy SUV fordult be a felhajtóra. Az is BMW!

Nem egy vén strici szállt ki belőle. Fiatalabb volt, mint Ray várta. Magas, kisportolt, ami némileg változtat a dolgok állásán.

Összeölelkeztek, megcsókolták egymást.

Ray nem hallott kutyaugatást, kölykök se jöttek ki ordítva.

Nincs kizárva, hogy csak ketten laknak abban a nagy házban. Olyan házban, ami Raynek járna.

A mai éjszaka után úgyis az övé lesz.

Amikor befelé indultak, Ray lejjebb hajtott az utcán, és megkerülte a házat, hogy felmérje a terepet hátulról.

Hát nem egy nagy udvart és egy rohadt úszómedencét látott?

Az volt a véleménye, hogy itt piszkosul sok embernek van piszkosul sok mindene. Úgy helyes és igazságos, ha ő is megszerzi, ami neki jár.

Elvégre, ahová küldi őket, oda úgysem vihetik mindezt magukkal.

Odabent Cora a férje kezébe nyomta a locsolókannát. – Megtöltenéd és kitennéd a hátsó tornácra? Fel akarok menni átöltözni.

– Így is csinos vagy.

– Ugye? Adele megcsodálta a cipőmet, és most is éreztem, mennyire irigyli a csodás órámat. Beszámolok a megbeszélésről – csupa jó hírem van –, csak előbb hadd vegyem le ezt a csodacipőt, mert kezd panaszkodni a lábam.

– Akkor vedd le. Többnyire biztató híreim vannak a Barnaby-tervről. Vagy maradj így, hadd vigyelek el vacsorázni. Utána esetleg mozi?

Cora megállt a lépcsőn, és kacéran hátranézett. – John Fox, csak nem randira hívsz?

– Bolond lennék, ha nem azt tenném.

– Elfogadom, de szeretném elhalasztani holnapra. Ma estére terveim vannak.

John oldalra hajtotta a fejét. – Miféle tervek?

– Mindjárt elmondom. – Cora továbbra is kacéran mosolyogva kibújt a cipőjéből. – A tervekben szerepel, hogy meg kell sütnöd a rostélyost, amit hazafelé vásároltam. Én pedig elkészítem a híres töltött krumplimat.

– A világhírű töltött krumplidat.

– Lesz finom saláta piaci nyersanyagból. Meg egy palack a kedvenc borodból, amit útközben találtam.

– Kiváló terv. Mi lesz a desszert?

– A srácokra gondoltam, hogy milyen jól érezhetik magukat. Mi pedig itt vagyunk ketten a nagy, üres házban. – A pántnál fogva lengette a cipőjét. – Úgyhogy arra gondoltam, talán őrülten szeretkezhetnék a férjemmel.

– A világ legjobb desszertje!

– Veri a mama almatortáját?

– Még azt is.

– Jó válasz. Miért nem bontod fel a bort? Én meg odateszem a krumplit, amikor lejövök. Leülhetünk hátul a grillezés előtt.

– Szeretlek, Cora.

Az asszony ismét elindult a lépcsőn, aztán hátranézett. Megkocogtatta az óráját. – Az idők végezetéig.

John a konyhába indult, és megállt a galériánál, amelyet családi falnak hívott. Képek voltak kirakva kettőjükről, aztán hármójukról, aztán négyükről. Közös kép a srácokról. Cora anyjáról, fivéreiről. Csoportképek, portrék. Megtöltötték a falat.

Hát létezik John Foxnál szerencsésebb férfi a világon?

Az idők végezetéig.

Visszament, hogy felbontsa a bort, és megtöltse a locsolókannát.

Ray elvitte a Mercedest a kocsimosóba, és előre kifizette a takarítást kívül-belül.

Patyolattiszta lett.

Talált egy helyet, ahol disznóhúsos szendvicset adtak, piszok jó káposztasalátával és sült krumplival. Leült kint, és evés közben alaprajzot készített a házról.

Úgy gondolta, hogy akár építész is lehetett volna belőle, de a fene akar olyan házakat tervezni, ahol más lakik.

Nyilván az emeleten vannak a hálószobák, és biztos van köztük egy puccos lakosztály. Ha van széfjük, az is az emeleten lesz, az otthoni irodában, vagy egy könyvtárszobában, ami azt üzeni a világnak, hogy „milyen okosak vagyunk”.

Hogy mi lesz az ő része? Kápé, ékszerek és az egyik kocsi.

Aztán lemegy Dél-Karolinába, ott megalszik egy motelben. Reggel útnak indul, és már majdnem ott lesz Myrtle Beachen, mire itt megtudják, hogy a gazdag picsa és a stricije meghalt.

Biztos terv, gondolta, és hörpölt a kólából. Már csak ki kell találnia, hogy mit csináljon még pár órán keresztül.

Elment a plázába, csámborgott, játékgépezett, aztán beült a moziba. Transformers: A bukottak bosszúja.

Nem is volt olyan rossz.

Tizenegy körül ráérősen végighajtott a csendes, elegáns utcán.

Még túl világos volt a környéken, úgyhogy egy darabig furikázott, felfedezte a legjobb utat, amelyen eljut a 95-ös gyorsforgalmira déli irányban, miután elvégezte a munkát. Egyre csöndesedett az utca. Itt-ott riasztók lámpáit, tornáclámpákat, szobai lámpákat égve hagytak, mert azt hiszik, azzal elriaszthatják a betörőket.

Már megvolt a terve, hogy hogyan közelíti meg a házat. Mögé került, lekapcsolta a fényszórót, beállt egy felhajtóra, leállította a motort.

Figyelt, fülelt, hogy ugat-e kutya, de semmi sem törte meg a csendet. Kesztyűt húzott, alaposan letörülgette az első ülést, a kormányt, a műszerfalat. Aztán kivette a vezetőülés alól a 9 milliméteres Smith&Wessont.

Ezt a harmadik gyilkolása után szerezte. Az a kinyalt ügyvéd volt meg a kurvája, a nagy szilikoncsöcsével.

Elvágta a torkukat, mint az előző párosét, de az micsoda mocsokkal járt, Jézusom! Nem mintha nem élvezte volna a rengeteg vér látványát, de azt már nem, hogy ő is véres lett tőle.

De a készpénz és az ékszerek mellett meglovasította a pisztolyt is.

Meg egy csomó töltényt. Vehet többet is, ha szükség lesz rá.

Nem hitte magát mesterlövésznek, de közelről nem is fontos.

A következőnél bebizonyítja.

Betette a pisztolyt a bőrtokba, amit ugyancsak az ügyvédtől fújt meg, aztán kiszedte a cuccát a csomagtartóból.

Kevés csomaggal utazott. Magára kanyarította a hátizsákot, a vállára vetette a sporttáskát.

Lecsukta a csomagtartó fedelét halkan, letörülgette, aztán elindult.

Útja egy másik gazdag ember udvarán, könnyen megmászható kerítésen át vezetett ahhoz a házhoz az úszómedencéjével és a széles teraszával, amelyet kinézett magának. És az emeleti erkély? Az onnan nyíló szobában alszik a gazdag szuka a drága órájával.

Megkerülte a medencét, keresztülvágott a teraszon, ahol felfigyelt a grillsütőre. Olyan nagy volt, hogy két-három ezret fizethettek érte.

Rayt már az is felháborította, ahogy ott csillog. Miért nincs nála egy cső vagy egy baseballütő? Akkor szétverné azt a grillsütőt!

De fékezte a haragját. Neki dolga volt, és ahhoz tiszta fej szükséges.

Lassan lélegzett, amikor rátette kesztyűs kezét a veranda ajtajára, és tiszta fejjel belépett a házba.

Mindig is megvolt benne ez a képesség.

Az anyja megpróbálta kiimádkozni belőle; az apja próbált érvekkel hatni rá.

Nem sikerült nekik.

Ám egy napon még megfizetnek érte. Megfizetnek azért, amiért nem nőhetett fel ilyen bazi nagy házban, nem kapott tőlük úszómedencét.

Megfizet nekik azért, amiért faszenes grillen sütött fasírtot kellett ennie, nem pedig ilyen fényes grillezőben sült a bélszínje.

Ám addig bőven van miből szabadon élnie, kihasználva a tehetségét, hogy kifossza a gazdagokat, és megajándékozza önmagát.

Nem volt kutya a házban. Vagyis jelenleg, bár korábban biztosan volt. És kölykök is, talán kettő, de most nem voltak otthon.

Akik a házban voltak, az emeleten aludtak, ahogy Ray tippelte.

Mégis úgy érezte, mintha a nyakába szuszognának, mintha valaki figyelne, olyan közelről, mintha szinte magában, Rayben lenne.

Halántékán az izzadság gyöngyözött a gondolattól. Kényszerítette magát, hogy nézzen hátra.

Bassza meg, gondolta.

Nem látott jeleket, amelyek riasztóra figyelmeztettek volna. Riasztókat sem látott.

Egy nyáron együtt dolgozott a szűkmarkú öregével, riasztókat szereltek fel ilyen nagy házban, mint ez, tehát tudta, mire figyeljen, és mit kell csinálnia, ha talál valamit.

De a nagy üvegajtón csak egy zár volt.

Nem törte fel – pedig szuperül értett hozzá –, hanem elővette a hátizsákjából az üvegvágót.

Nem telt sok időbe, hogy óvatosan átdughassa a kezét a kivágott kerek lyukon, és elforgathassa a zárt.

Odabent körülnézett a nagy konyhában, megnézte az óriási fali tévét, és a széles, L alakú kanapét.

A nappaliban kandalló, másik dívány, székek. Asztalok, lámpák. Minden fényes és elegáns.

Ilyen házban kellett volna élnie. Ezek az alakok nem különbek nála. Egyszerűen csak szerencséjük volt, amit élvezettel dörgölnek Ray orra alá.

Szíve szerint szétvert volna mindent, de tisztán kellett tartania a fejét.

Volt egy kis előszoba a sáros cipőknek. Annak az ajtaja a garázsba nyílik.

És volt egy iroda, mintha az ilyeneknek szokásuk lenne dolgozni a megélhetésükért.

Egy fal tele képekkel. Mosolyognak a kamerába. Mókáznak a tengerparton, vagy…

Megállt a lány fotójánál, aki nagyon hasonlított a gazdag szukára, kivéve…

Volt valami a szemében, amitől Raynek elsötétült az agya. Olyan volt, mintha a lány egyenesen ránézne.

Belenézne a szemébe.

Raynek meghűlt a vér az ereiben. Jeges szorítást érzett a mellkasában.

A keze ökölbe szorult, pár pillanatig nem érzékelte sem a házat, sem az emeleten alvó embereket.

El kellett lazítania az ujjait, és a farmernadrágjában megtörölte izzadt tenyerét.

El kellett lazulnia, hogy lásson.

– Nagy kár, hogy nem vagy itt – motyogta. – Téged is hazavágnálak.

Elképzelte, hogy máris letéti vagyona van neki meg a fiúnak – aki valószínűleg az öccse. Mennyire szívesen kicsinálná őket, de nyilván a gazdag kölykök táborában vannak.

Egy pillanatra ismét csak bámult bele abba a kék szempárba. Reszketett a keze, bele akart öklözni az arcba, örökre le akarta zárni azt a kék szemet.

El kellett fordulnia, hogy ismét tudjon normálisan lélegezni, kitisztuljon az agya.

Emlékeztette magát, hogy dolga van. Egyensúlyt kell teremtenie.

Előhúzta a pisztolyt, és fölfelé indult a lépcsőn.

Nem riadt föl se a mennydörgés robajára, se az elsülő pisztoly tompa puffanására. Az álomban Thea csak sikoltott. Ám a sikoly is benne maradt a fejében, csakúgy, mint a többi. Sikoltott, zokogott, bámult tehetetlenül, amíg végre képes lett kiszabadítani magát.

Ült a villámfényben az ágyon, nem bírt akkora levegőt venni, hogy kiálthasson. Kihemperedett az ágyból, a térde összecsuklott, és szédelegve elterült a szőnyegen.

Annyira fázott, hogy vacogni kezdett. Feltápászkodott.

A padló úgy imbolygott, mint egy hajó, amelyet utolért a még mindig tomboló vihar.

Theának meg kellett támaszkodnia a falban, hogy eljusson a nagyanyja szobájába.

Azt akarta, hogy Anyó ölelje át, simogassa a haját, mondja, hogy csak rosszat álmodott.

Amikor az ajtóhoz ért, látta, hogy Lucy az ágya szélén ül. Hallotta, hogy sír, látta, hogy reszket.

– Anyó! Anyó!

Élete végéig emlékezni fog arra a pillanatra, amelyben a tekintetük találkozott. Egyforma színű szemek, tele a gyász és a megrendülés könnyeivel.

Emlékezni fog a szikrára köztük, amely olyan fényes volt, akár a villám.

És a pillanatra a szikra után, amikor megértette, hogy a szülei halottak.

Összeesett, mint akit letaglóztak.

Aztán Lucy átölelte, simogatta a haját.

De nem mondta ki a szavakat, mert akkor hazudott volna.

– Láttam… láttam…

– Istenem, Thea. – Lucy ringatta. – Drágám, kicsi babám.

A kislány hallotta Lucy akadozó lélegzetét, érezte gyors szívverését.

– Telefonálnom kell a seriffnek. Te csak kapaszkodj belém erősen. Ő majd értesíti a virginiai rendőrséget, hogy… ellenőrizhessék.

– Akkor te is láttad! De…

– Most hadd telefonáljak. Kapaszkodj belém.

– Rosszul vagyok.

– Tudom.

Mivel Thea elernyedt, Lucy félig ölben vitte az ágyhoz.

– Próbálj meg lassan lélegezni. Ha hánynod kell, csak nyugodtan. Jól van, okos kislány, lélegezz lassan. A szédülés elmúlik.

Lucy az ágynál beburkolta az unokáját egy takaróba. – Hajtsd a fejedet a térded közé, lassan lélegezz. El fog múlni.

Thea engedelmeskedett. A szoba forgott. Hallotta, ahogy Lucy fölveszi az éjjeliszekrényen álló telefonkagylót.

Nagyanyja olyan furcsán beszélt, mintha üres szobában lenne, ahol minden visszhangzik.

– Tate, itt Lucy Lannigan. Kérnem kell egy szívességet.

Thea hagyta, hogy átjárják nagyanyja szavai, miközben – ahogy Lucy előre megjósolta – múlni kezdett a szédülése.

A jeges hideg vele együtt elpárolgott a szobából, és helyette hőhullám árasztotta el, amely bőre minden egyes centiméterét átjárta.

– Drágám, dőlj le. Főzök neked egy teát.

– Nagyon kérlek, ne hagyj egyedül!

– A tea segít rajtad. Nekem elhiheted, Thea. Le akarsz jönni velem? Elbír a lábad?

Thea bólogatott, a nagyanyjához dőlt. – Nem fogok hányni.

– Remet ne ébresszük fel, jó? – Lucy átkarolta a gyereket. Még mindig reszketett a karja. – Itt a lépcső. Lassan fogunk menni.

– Már nem szédülök. Nem leszek rosszul. – Maga körül mindent forrónak érzett. A testében pedig erőteljes zsibbadás jelentkezett. – Láttam, és te is láttad. Ez nem egy rossz álom.

– Imádkozom, hogy az legyen. Te leülsz az asztalhoz, én elkészítem a teát. Drágám, nem beszéltük meg, mi lakozik bennünk. A mamád…

– Nem szereti.

– Csak nyugtalanítja. Most ülj le. McKinnon seriff felhívja az ottani rendőrséget, és ők majd ellenőrzik, és – ugye, milyen nevetségesnek érezzük magunkat, ha majd telefonálnak, és azt mondják, hogy minden rendben van?

– Anyó…

– Kicsim, az, ami bennünk van, időnként mutat dolgokat, amelyek még nem történtek meg.

– De ez nem olyan volt! – szipogott ismét az eleredő könnyek között Thea. – Elmentek, Anyó! Érzem. Te is érezheted.

Lucy haja kócosan omlott a vállára, arca sápadt lett a sokktól. Úgy szorította szájára a kezét, mintha a sikolyt fojtaná magába. – Nem láttam tisztán.

– De én igen. Ott voltam velük. Láttam és hallottam és éreztem és tapintottam. Sikoltottam, de ők nem hallották. Bár azt hiszem, az hallotta.

Váratlanul annyira elfáradt, hogy az asztalra kellett hajtania a fejét. – Megölte őket, és én ott voltam.

– Imádkozni fogunk azért, hogy ez egy jövőbeli esemény legyen, és azzal, hogy láttuk, változtattunk rajta. Megállítottuk. Most ennyit tehetünk.

Most aztán imádkozhatunk, gondolta Thea. Imádkozhatunk, de ezen már nem változtathatunk. Fásult állapotában is érezte nagyanyja rémült gyászát, és nem szólt semmit.

Lucy összeszedte minden erejét, hogy kiporciózhassa a galagonyát. Most a gyermekre kell gondolnia, róla kell gondoskodnia, mást nem tehet.

Erre a gyermekre, parancsolta meg magának, akit itt az asztalnál szippant be a sokk és a gyász, nem a babára, akit a testében hordozott, akit megszült. Nem arra a gyermekre, akit szíve minden dobbanásával szeretett, nem arra a csodálatos emberre, akihez az ő gyermeke feleségül ment, és akit Lucy úgy szeretett, mintha ő hordta volna ki.

Ennek a gyermeknek itt egy erős nagymamára van szüksége, Lucy tehát az lesz.

Ezzel a gyermekkel jóval előbb beszélnie kellett volna az ajándékról. Segítenie kellett volna felkészülni, hiszen látta benne az ajándékot, ahogy erősen és fényesen ragyog.

A múlton nem változtathatsz, figyelmeztette magát. Ennek a gyermeknek most az ő ereje kell, hogy megbirkózhasson azzal, amit mindketten tudnak.

A saját gyásza várhat.

Az asztalra helyezte a csészéket, megsimogatta Thea haját. – Igyál egy kicsit, édesem. Ígérem, segíteni fog.

– Semmit sem érzek magamban. Olyan, mintha mindenemet kiszedték volna.

– Ez az önvédelem egyik módja. – De majd visszajön a valóság, gondolta Lucy. Visszajön jajveszékelve. – Úgyhogy igyál egy kicsit, aztán pedig figyelj rám, rendben?