Fordította

BIHARI GYÖRGY

SÓVÁGÓ KATALIN

A fordítás Ken Follett: A Column of Fire

(Book three of the Kingsbridge Trilogy, 2017) alapján készült

Szerkesztette: Rózsa Judit

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A kötetet tervezte és tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Ken Follett, 2017

Hungarian translation © Bihari György, Sóvagó Katalin, 2017

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-555-5

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Az Úr pedig megy vala előttök nappal felhőoszlopban, hogy vezérelje őket az úton, éjjel pedig tűzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és nappal mehessenek.

2Móz 13:21, Károli Gáspár fordítása

SZEREPLŐK

Remélem, nem lesz szükségük erre, de valahányszor úgy gondoltam, hogy elfelejthetnek egy szereplőt, beiktattam egy tapintatos emlékeztetőt. Tudom, hogy az olvasók olykor félretesznek egy könyvet, és akár egy hétig vagy még tovább sincs idejük olvasni – velem is megesik –, és ilyenkor bizony felejtenek. Itt van hát azoknak a szereplőknek a névsora, akik egynél többször jelennek meg a színen. Biztos, ami biztos…

ANGLIA

Willard család

Ned Willard

Barney, a fivére

Alice, az anyja

Malcolm Fife, inas

Janet Fife, gazdasszony

Eileen Fife, Malcolm és Janet lánya

Fitzgerald család

Margery Fitzgerald

Rollo, a fivére

Sir Reginald, az apjuk

Lady Jane, az anyjuk

Naomi, szolgáló

Joan nővér, Margery nagynénje

Shiring család

Bart, Shiring viscountja

Swithin, az apja, Shiring grófja

Sal Brendon, kulcsárné

A puritánok

Philbert Cobley, hajótulajdonos

Dan Cobley, a fia

Ruth Cobley, Philbert lánya

Donal Gloster, írnok

Jeremiah atya, a loversfieldi Szent János egyházkerület lelkésze

özvegy Mrs. Pollard

Mások

Julius püspök

Murdo fráter, vándor hitszónok

Susannah, Brecknock grófnője, Margery és Ned barátja

Jonas Bacon, a Sólyom kapitánya

Jonathan Greenland, a Sólyom elsőtisztje

Stephen Lincoln, kanonok

Rodney Tilbury, bíró

Valós történelmi szereplők

Tudor Mária, Anglia királynője

Tudor Erzsébet, a féltestvére, a későbbi királynő

Sir William Cecil, Erzsébet tanácsadója

Robert Cecil, William fia

William Allen, a száműzött angol katolikusok vezetője

Sir Francis Walsingham, kémfőnök

FRANCIAORSZÁG

Palot család

Sylvie Palot

Isabelle, az anyja

Giles, az apja

Mások

Pierre Aumande

Villeneuve viscount, Pierre diáktársa

Moineau professzor, Pierre házitanítója

Nath, Pierre szolgálója

Guillaume Genfből, vándor lelkipásztor

Louise, Nîmes márkinéja

Luc Mauriac, fuvarozó

Aphrodite Beaulieu, Beaulieu gróf lánya

René Duboeuf, szabó

Françoise Duboeuf, ifjú felesége

De Lagny márki, protestáns arisztokrata

Bernard Housse, ifjú udvaronc

Alison McKay, Skóciai Mária királynő udvarhölgye

A Guise-házhoz kitalált szereplők

Gaston Le Pin, a Guise-ek belső testőrségének parancsnoka

Brocard és Rasteau, Gaston két orgyilkosa

Véronique de Guise

Odette, Véronique szobalánya

Georges Biron, kém

Valós történelmi szereplők: Guise-ház

François, Guise hercege

Henri, François fia

Charles, Lotaringia bíborosa, François testvére

Valós történelmi szereplők: Bourbonok és szövetségeseik

Antal, Navarra királya

Henrik, Antal fia

Louis, Condé hercege

Gaspard de Coligny, Franciaország tengernagya

Más valós történelmi szereplők

II. Henrik, Franciaország királya

Medici Katalin, Franciaország királynéja

Henrik és Katalin gyermekei: II. Ferenc, Franciaország királya IX. Károly, Franciaország királya III. Henrik, Franciaország királya Margot, Navarra királynéja

Stuart Mária, a skótok királynője

Charles de Louviers, orgyilkos

SKÓCIA

Valós történelmi szereplők

James Stuart, Mária skót királynő törvénytelen féltestvére

James Stuart, Mária skót királynő fia, később VI. Jakab néven Skócia és I. Jakab néven Anglia királya

SPANYOLORSZÁG

Cruz család

Carlos Cruz

Betsy néni

Ruiz család

Jerónima Ruiz

Pedro, az apja

Mások

Romero főesperes

Alonso atya, inkvizítor

„Vaskezű” Gómez kapitány

HOLLANDIA

Wolman család

Jan Wolman, Edmund Willard unokatestvére

Imke, a lánya

Willemsen család

Albert Willemsen

Betje, Albert felesége

Drike, a lányuk

Evi, Albert megözvegyült húga

Matthus, Evi fia

MÁS NEMZETEK

Ebrima Dabo, mandinka rabszolga

Bella, hispaniolai rumfőző

PROLÓGUS

A kingsbridge-i székesegyház előtt akasztottuk fel, a szokott vesztőhelyen. Elvégre ha nem vagy képes megölni egy embert Isten színe előtt, akkor talán nem is kellene megölnöd.

A békebíró hozta elő a Guildhall, a városháza pincebörtönéből. Jött hátrakötött kézzel, szálegyenesen, kihívó, rettenthetetlen arccal.

A tömeg ordítva gúnyolta és átkozta. Mintha nem is látta volna őket. Ám engem észrevett. Találkozott a tekintetünk, és az a pillanatnyi összenézés hosszú volt, mint az élet.

Én voltam a felelős a haláláért, és ezt ő is tudta.

Évtizedekig vadásztam rá. Fel akarta robbantani országunk vezetőinek felét, köztük a királyi család nagyobb részét, egyetlen vérszomjasan barbár merénylettel – ha nem állítottam volna meg.

Egész életem azzal telt, hogy ezeket a lehetséges gyilkosokat üldöztem. Sokukat ki is végezték – nem csupán felakasztották, de ki is belezték és fel is négyelték, hogy a leggonoszabb bűnözőknek fenntartott legszörnyűbb halállal haljanak.

Igen, sokszor megtettem már: végignéztem emberek halálát abban a tudatban, hogy elsősorban miattam kapták meg igazságos és rettenetes büntetésüket. Megtettem a hazámért, amely drága nekem; az uralkodómért, akit szolgálok; és valami másért is, az elvért, a hitért, hogy az embernek joga van a maga módján elképzelni az Istent.

Ő volt az utolsó a sokak közt, akiket a pokolra küldtem, de miatta kellett az elsőre gondolnom…

I. RÉSZ

1558

1

Ned Willard hóviharban érkezett haza Kingsbridge-be.

Egy antwerpeni szövettel és bordeaux-i borral megrakott, lassú dereglye fülkéjében hajózott árral fölfelé Combe Harbourból. Amikor úgy látta, hogy a bárka végre közeledik Kingsbridge-hez, szorosabban összefogta francia köpönyegét, a csuklyát a fülére húzta, kilépett a fedélzetre, és előrenézett.

Csalódására csak a hóesést látta, pedig olyan honvágya volt, hogy az már szinte fájt. Reménykedve fúrta bele a tekintetét a hófúvásba, és egy idő múlva teljesült a kívánsága, mert a vihar csillapodni kezdett. Az égből előbukkant egy meglepően kék folt, a környező fák csúcsai fölött már látszott a székesegyház tornya teljes 123 méteres magasságában, mint azt a kingsbridge-i iskola összes diákjának megtanították. Ma hó lepte be a torony tetején a városra vigyázó kőangyal szárnyát, galambszürkéből ragyogó fehérre változtatva a tollak hegyét. Napfénykéve hullott a szoborra, és a hóról visszaverődve pillanatnyi nimbuszt font az angyal köré, azután a viharfelhők ismét összezárultak, és az őriző eltűnt Ned szeme elől.

Egy darabig semmit sem látott a fákon kívül, de a képzelete megtelt emlékekkel. Egyévi távollét után mindjárt találkozik az anyjával. Nem mondja el neki, hogy mennyire hiányzott, mert férfiembernek tizennyolc évesen illik függetlennek és önállónak lennie.

Bár leginkább Margery hiányzott. Katasztrofális időzítéssel alig pár héttel az előtt szeretett bele, hogy elindult volna Kingsbridge-ből Calais-ba, az angol fennhatóság alatti kikötővárosba Franciaország északi partján, ahol egy évet kellett töltenie. Gyermekkora óta ismerte és kedvelte Sir Reginald Fitzgerald cserfes, okos lányát. Amikor Margery felcseperedett, pajkossága olyan újfajta varázzsal gazdagodott, hogy a fiúnak, miközben bámulta a templomban, nehéz lett lélegeznie, és kiszáradt a szája. Nem volt mersze továbbmenni a bámulásnál, mert a lány három évvel fiatalabb volt nála, de Margerynek nem voltak efféle gátlásai. A kingsbridge-i temetőben váltották az első csókot, annak a Philip perjelnek a sírköve mögé bújva, aki négyszáz éve felépíttette a katedrálist. Hosszú, szenvedélyes csókjukban nem volt semmi gyermekes. Utána Margery fölnevetett és elfutott.

De másnap ismét megcsókolta a fiút. Ned franciaországi utazásának előestéjén megvallották egymásnak szerelmüket.

Az első néhány hétben szerelmes leveleket váltottak. A szüleiknek nem beszéltek érzéseikről – túlságosan korai lett volna –, így nem írhattak nyíltan, Ned azonban beavatta a bátyját, Barney-t, és ő lett a közvetítő. Csakhogy Barney elment Kingsbridge-ből Sevillába. Margerynek is volt egy bátyja, Rollo, de a lány nem bízott meg benne annyira, ahogy Ned a testvérében, és a levelezés véget ért.

Ned érzésein az sem változtatott, hogy megszakadt az összeköttetés. Tudta, hogyan vélekednek az emberek az ifjú szerelemről, folyamatos önvizsgálatot tartott, várva, hogy változzanak az érzelmei, de hiába várta. Alig pár hete tartózkodott Calais-ban, amikor Thérèse, az unokatestvére a tudtára adta, hogy egyszerűen imádja, és ezt bármivel hajlandó bizonyítani, ám a fiút nem hozta kísértésbe. Ez őt magát is meglepte némileg, mert korábban egy lehetőséget sem hagyott ki, ha megcsókolhatott egy csinos, bögyös leányt.

Most más zavarta. Mivel visszautasította Thérèse-t, bizonyosra vette, hogy érzelmei változatlanok maradnak a távolléte alatt, de nem tudta, mi történik, ha megpillantja a lányt. Vajon a hús-vér Margery még mindig olyan elbűvölő, mint az emlékeiben? Kibírja szerelme az újabb találkozást?

És mi van Margeryvel? Egy év hosszú idő egy tizennégy éves lánynál – illetve most már tizenöt, de akkor is. Talán megfakultak az érzései, miután abbamaradt a levelezés. Talán valaki mással is csókolózhatott Philip perjel síremléke mögött. Borzasztó csalódás lenne, ha a lány elhidegült volna tőle. De még ha szereti is, felér-e a valódi Ned az emlékek aranyzománcával?

A hóvihar ismét enyhült, Ned láthatta, hogy a bárka éppen Kingsbridge nyugati elővárosai között halad. A két parton csupa olyan műhely sorakozott, amelyek sok vizet használnak: festödék, ványolók, papírkészítő műhelyek, vágószékek.

Elöl feltűnt a Bélpoklos-sziget. A név a régi időkből maradt: évszázadok óta nem éltek már itt leprások. A sziget innenső végén állt Caris ispotálya, amelyet az az apáca alapított, aki megmentette a várost a fekete haláltól. Ahogy a bárka közelebb ért, Ned láthatta az ispotály mögött Merthin hídjának kecses, kettős ívét, amely a szigetet kötötte össze az északi és a déli parttal. Caris és Merthin szerelme a városi legendáriumhoz tartozott, nemzedékek óta szállt szájról szájra telente a tűzhelyek mellett.

A bárka besiklott egy horgonyzóhelyre a zsúfolt vízparton. A város nem sokat változott egy év alatt, Ned úgy vélte, hogy azért, mert a Kingsbridge-hez hasonló helyek csak lassan változnak: a székesegyházakat, hidakat és ispotályokat maradandónak építették.

Iszákját a vállára kanyarította, és átvette a dereglye kapitányától egyetlen másik poggyászát, egy kicsiny deszkaládát, amelybe ruhákat, egy pár pisztolyt és néhány könyvet csomagolt. Felkapta a ládát, elbúcsúzott, kilépett a mólóra.

A kőből épült, nagy raktárházhoz indult, amely a családi vállalkozás központja volt a rakparton, de alig néhány lépést tett meg, amikor rászólt egy ismerős skót hang:

– Nocsak, a Ned! Isten hozott!

Janet Fife volt az, a gazdasszonyuk. Ned szélesen elmosolyodott, örült Janetnek.

– Ippeg halat vásáltam anyád estebédjéhez – mondta a gazdasszony. Olyan sovány volt, mintha pálcikákból rakták volna össze, de szeretett etetni másokat. – Te is kapol belőle. – Szeretettel nézett végig a fiún. – Megváltoztál – mondta. – Az orcád vékonyabb, de a vállad szélesebb. Jól tartott Blanche nénéd?

– Igen, de Dick bácsi befogott követ lapátolni.

– Nem tudósnak való munka!

– Nem bántam.

Janet fölemelte a hangját.

– Malcolm, Malcolm, nézzed, ki van itt!

Malcolm a gazdasszony férje és a Willard család inasa volt. Sántikálva közeledett a rakparton: évekkel korábban, amikor még fiatal és tapasztalatlan volt, megrúgta egy ló. Melegen kezet rázott Neddel, és azt mondta:

– Az öreg Makk meghótt.

– A bátyám kedvenc lova volt. – Ned visszafojtotta a mosolyát: mennyire rávall Malcolmra, hogy előbb számol be az állatokról, mint az emberekről! – Anyám jól van?

– Kicsattan az egészségtől, istennek hála! – felelte Malcolm. – Akárcsak a bátyád, már amikor utoljára hallottunk felőle – nem valami híres levélíró, és egy-két hónap, hogy a levél megérkezzen Spanyolországból. Hadd segítsek a cipelésben, Ned úrfi.

Ned nem akart azonnal hazatérni. Más terve volt.

– Elvinnéd a ládámat a házhoz? – kérte Malcolmot. A pillanat ihletében még egy fedőtörténetet is kieszelt. – Mondd meg nekik, hogy elmentem a székesegyházba, hálát adni, amiért baj nélkül utazhattam, de utána azonnal jövök.

– Jól van.

Malcolm elsántikált, Ned lassabban követte, élvezte az ismerős épületek látványát, amelyek között felnőtt. A hó még mindig szállingózott. A tetők fehérek voltak, de a forgalmas utcákon latyakká taposták az emberek és a kordék. Ned elhagyta a hírhedt Fehér Ló kocsmát, ahol szombat este szokás volt verekedni, és fölfelé indult a főutcán a katedrálishoz. Elment a püspöki palota mellett, egy nosztalgikus pillanatra megállt az iskolánál. A keskeny, csúcsíves ablakon belátott a lámpával megvilágított könyvespolcokra. Itt tanult olvasni és számolni, megtanulta, mikor küzdjön, és mikor fusson, és hogyan tűrje sírás nélkül, amikor elverik nyírfavesszővel.

A katedrális déli oldalán állt az apátság. VIII. Henrik alatt feloszlatták a szerzetesrendeket, a kingsbridge-i rendház elszomorítóan leromlott, a tetők lyukasak voltak, a falak megroggyantak, az ablakokon bokrok néztek ki. Az apátsághoz tartozó épületeknek a jelenlegi polgármester, Margery apja, Sir Reginald Fitzgerald volt a tulajdonosa, de ő semmit nem kezdett velük.

Szerencsére a székesegyházat gondosan karbantartották, büszke és erős volt, mint mindig, az eleven város kőbe zárt jelképe. Ned belépett a hatalmas nyugati ajtón a főhajóba. Meg akarta köszönni istennek, hogy épségben hazaért, mert akkor igazsággá változtathatja a hazugságot, amelyet Malcolmnak mondott.

A templom, mint mindig, legalább annyira volt az üzlet, mint az istentisztelet helye: Murdo fráter tálcáról kínálta üvegcsékben a szavatoltan palesztinai földet; egy ember, akit Ned nem ismert, forró követ árult kézmelegítőnek, pennyért darabját; Puss Lovejoy vörös ruhában, dideregve árulta, amit szokott.

Ned felnézett a mennyezet bordáira, amelyek olyanok voltak, mintha nagy embertömeg tárná ki karjait az ég felé. Valahányszor belépett ide, mindig eszébe jutottak azok a férfiak és asszonyok, akik a templomot építették. Sokukról megemlékezett Timothy könyve, a rendház története, amelyet az iskolában tanultak: Építő Tomról és mostohafiáról, Jackről; Philip perjelről; Merthin Fitzgeraldról, aki a híd mellett a középső tornyot is építette; meg a többiekről, a kőbányászokról, a malterhordó asszonyokról, ácsokról és üvegesekről, közemberekről, akik csináltak valami rendkívülit: felülemelkedtek szerény sorukon, hogy megalkossák az örök szépséget.

Egy percig térdelt az oltár előtt. Egy szerencsés utazást meg kell köszönni. Még azon a rövid úton is Franciaországtól Angliáig bajba kerülhetnek hajók, és emberek halhatnak meg.

De nem időzött tovább. A következő megálló Margeryék háza lesz.

A főtér északi oldalán, szemben a püspöki palotával állt a Harang fogadó, amely mellett új házat húztak fel. A föld valamikor az apátságé volt, amiből Ned sejtette, hogy Margery apja építkezik. Tekintélyes háznak ígérkezett: zárt erkélyeivel, számos kéményével ez lesz Kingsbridge legpompásabb épülete.

Ment tovább a főutcán az általútig. Margeryék jelenlegi otthona az egyik sarkon állt, a városházától induló utcával szemközt. Noha nem volt olyan lenyűgöző, mint amilyenre az újat tervezték, a hatalmas, gerendavázas épület így is egy teljes hektárt foglalt el Kingsbridge legértékesebb földjéből.

Ned megállt a küszöbön. Egy éve várta ezt a pillanatot, de most, hogy itt volt, a szíve eltelt szorongással.

Kopogtatott.

A Naomi nevű, koros szolgáló nyitott ajtót, és betessékelte a tágas hallba. Naomi egész életében ismerte Nedet, de most feszélyezettnek tűnt, mintha holmi gyanús idegen állított volna be hozzájuk; amikor Margery után érdeklődött, Naomi azt felelte, mindjárt megkeresi.

Ned a kandalló fölött lógó festményt nézte, amely Krisztust ábrázolta a kereszten. Kingsbridge-ben kétféle festmény létezett: a bibliai jelenetek és a nemesek hivatalos arcképei. Odaát ugyancsak meglepte, hogy a gazdag francia házaknál Venushoz és Bacchushoz hasonló pogány isteneket láthat meseerdőkben, lecsúszni vágyó leplekbe öltözve.

Ám itt volt valami szokatlan. A Golgotával átellenes falon Kingsbridge térképe függött. Ned még sosem látott ilyesmit, és érdeklődve tanulmányozta. Tisztán látszott, hogyan osztja négy részre a várost az észak–déli főutca és a kelet–nyugati irányú általút. A délkeleti részbe esett a katedrális és a korábbi apátság; a délnyugatiba a bűzlő iparnegyed. A mappán feltüntették az összes templomot és néhány házat is, köztük Fitzgeraldékét és Willardékét. A várost keletről a folyó határolta, egészen addig, ahol elkanyarodott. Valaha délről is a folyó jelentette a határt, de mostanra, hála Merthin hídjának, Kingsbridge átlépett a vízen, és nagy elővárosa volt a túlsó parton.

Mennyire jellemző Margery szüleire ez a két kép, gondolta Ned: az apja, a politikus akaszthatta föl a térképet; az anyja, a buzgó katolikus, a Golgotát.

Nem Margery jött be a hallba, hanem a bátyja, Rollo. Jóképű, fekete hajú fiatalember volt, magasabb is Nednél. Együtt jártak iskolába, de sosem barátkoztak, mert Rollo négy évvel idősebb volt. Az iskola legokosabb diákjának számított, ezért megbízták a fiatalabbak oktatásával, Ned azonban nem volt hajlandó tanárnak tekinteni, és sosem ismerte el a tekintélyét. És ha ez nem lett volna elég, hamarosan kiderült, hogy Ned legalább olyan értelmes, mint Rollo. Veszekedtek és verekedtek is, amíg Rollo el nem utazott, hogy az oxfordi Kingsbridge College-ban tanuljon tovább.

Ned igyekezett palástolni ellenszenvét és titkolni bosszúságát.

– Láttam az építkezést a Harang mellett – mondta udvariasan. – Apádnak lesz új háza?

– Igen. Ez a hely elég ódivatú.

– Jól mehet az üzlet Combe Harbourban. – Sir Reginald volt az öbölbeli vámhivatal főnöke. Jövedelmező állás volt, Tudor Mária a koronázása után ezzel hálálta meg Sir Reginald támogatását.

– Szóval visszajöttél Calais-ból. Milyen volt? – kérdezte Rollo.

– Sokat tanultam. Az apám építtetett ott egy mólót és egy raktárházat, amelyet Dick nagybátyám igazgat. – Ned apja tíz éve halt meg, azóta az anyja vezette az üzletet. – Angol vasércet, ónt és ólmot szállítunk Combe Harbourból Calais-ba, ahol eladjuk egész Európának. – Calais volt Willardék családi vállalkozásának talpköve.

– Hogyan hatott rá a háború? – Anglia háborúban állt Franciaországgal, és Rollo aggodalma ordítóan álságos volt. Igazából örült, hogy a Willard család vagyona veszélyben forog.

Ned mutatta, hogy félvállról veszi a dolgot.

– Calais védelme megfelelő – mondta eltúlzott önbizalommal. – Erődök veszik körül, amelyek azóta védelmezik, hogy kétszáz éve Anglia része lett. – Elfogyott a türelme. – Margery itthon van?

– Van rá okod, hogy találkozz vele?

Ez goromba kérdés volt, de Ned úgy tett, mintha nem venné észre. Kinyitotta az iszákját.

– Ajándékot hoztam neki Franciaországból – válaszolta. Előhúzott egy vég gondosan összehajtogatott, levendulaszínű, csillámló selymet.

– Nem akar találkozni veled.

Ned elkomorodott. Ez meg micsoda?

– Hát én meg biztos vagyok benne, hogy igen.

– El nem képzelhetem, miért.

Ned gondosan megválogatta a szavait.

– Csodálom a húgodat, Rollo, és azt hiszem, ő is kedvel engem.

– Rá fogsz jönni, hogy távollétedben megváltoztak a dolgok, ifjú Ned – felelte leereszkedően Rollo.

Ned nem vette komolyan. Ez csak Rollo sunyi rosszindulata.

– Akkor is kérlek, hogy szólj neki.

Rollo elmosolyodott, ami aggasztotta Nedet, mert ugyanígy mosolygott, amikor engedélyt kapott, hogy megpálcázza valamelyik kisebbet az iskolában.

– Margery gyűrűs menyasszony – mondta.

– Micsoda? – Ned szeme tágra nyílt a fájdalmas megdöbbenéstől. Mintha hátulról vágták volna fejbe egy bunkóval. Nem tudta, mire számíthat, de erre álmában sem gondolt.

Rollo csak mosolygott rendületlenül.

Ned kibökte az elsőt, ami az eszébe jutott.

– Kihez megy hozzá?

– Shiring viscountjához.

– Barthoz? – Ez hihetetlen volt. A megye összes ifjai közül a nehézfejű, humortalan Bart Shiring volt az utolsó, aki meghódíthatta Margery szívét. A kilátás, hogy egy napon Shiring grófja lesz, talán sok lánynak elegendő, de Margerynek nem, ez biztos!

Illetve egy éve még biztos lehetett.

– Ezt te találtad ki? – kérdezte.

Azonnal rájött, hogy balgaságot kérdezett. Rollo lehet alattomos és rosszindulatú, de ostoba aligha: nem eszel ki egy ilyen mesét, mert félne, hogy balgának látszana, amikor kiderül az igazság.

Rollo vállat vont.

– Vízkeresztkor jelentik be az eljegyzést a gróf lakomáján.

De hiszen holnap van vízkereszt! Ha Shiring grófja lakomát ad, bizonyára Ned családját is meghívták. Ezért ő is hallhatja a bejelentést, amennyiben Rollo igazat beszél.

– Szereti? – robbant ki belőle.

Rollo nem számított erre a kérdésre, és most ő lepődött meg.

– Nem értem, miért kellene ezt megbeszélnem veled.

A köntörfalazásból Ned gyanította, hogy a válasz nemleges.

– Miért sunyítasz?

Rollo megsértődött.

– Jobb, ha mész, mielőtt arra kényszerülök, hogy elpáholjalak, mint régen.

Ned fölállt.

– Már nem vagyunk az iskolában – mondta. – Esetleg elcsodálkozhatsz azon, hogy ki páhol el kit. – Szívesen nekiment volna Rollónak, és éppen elég dühös volt ahhoz, hogy ne érdekelje, ki győz.

De Rollo óvatos volt. Az ajtóhoz ment, kitárta.

– Isten áldjon – mondta.

Ned habozott. Nem akart távozni anélkül, hogy látta volna Margeryt. Ha tudja, melyik a szobája, talán felszalad a lépcsőn. Viszont bután vette volna ki magát, ha a hálószobák ajtóit nyitogatja a más házában.

Fogta a selymet, visszatette az iszákjába.

– Nem ez az utolsó szavam – mondta. – Nem tarthatod örökké bezárva. Beszélni fogok vele.

Rollo elengedte a füle mellett, amit Ned mondott, és csak ácsorgott türelmesen.

Ned tenyere viszketett, de nagy erőfeszítéssel visszaparancsolta a pofozkodhatnékját; most már férfiak, ő pedig nem kezdhet el verekedni ilyen csekély provokációra. Úgy érezte, sarokba szorították. Egy hosszú pillanatig habozott. Nem tudta, mit tegyen.

Így hát kiment.

– Ne siess vissza – szólt utána Rollo.

Ned legyalogolta a főutcán azt a csekély távolságot, amely még hátravolt a szülőházáig.

A Willard-ház a főutcán állt, szemben a katedrális nyugati homlokzatával. Az évek során minden rendszer nélkül bővítették, és mostanra több ezer négyzetméteren burjánzott szét. Mindazonáltal kényelmes volt, vaskos kandallókkal, kedélyes eszem-iszomokhoz való, tágas ebédlővel, jófajta, pehelypaplanos ágyakkal. Itt lakott Alice Willard, a két fia, és Anyó, Ned megboldogult apjának az anyja.

Ned az utcára néző fogadószobában találta az anyját, amelyet Alice irodának használt, ha nem a vízparti raktárházban tartózkodott. Alice felugrott az íróasztaltól, átölelte és megcsókolta a fiát. Ned rögtön látta, hogy az elmúlt egy évben megtestesedett, ám ezt nem közölte vele.

Körülnézett. A szoba nem változott. Itt volt anyjának kedvenc festménye Krisztusról és a házasságtörő asszonyról, akit az álszent farizeusok meg akarnak kövezni. Alice szívesen idézte Jézust: „Az vesse rá az első követ, aki bűntelen közületek.” Elég buja kép volt, mert a parázna melle kilátszott, ami színes álmokat küldött valamikor a serdülő Nednek.

Kinézett a nappali ablakából a piactérre és a nagyszerű templom elegáns homlokzatára, amelyet csúcsíves ablakok és árkádok hosszú sorai tagoltak. A székesegyház végigkísérte az életét; csak az ég lett fölötte más minden évszakban, ami valamilyen érthetetlen okból mélységes megnyugvással töltötte el a fiút. Emberek születnek és meghalnak, városok fölemelkednek és lehanyatlanak, háborúk elkezdődnek és véget érnek, de a kingsbridge-i székesegyház itt fog állni az Ítélet Napján is.

– Szóval elmentél a templomba, hogy hálát adj – mondta Alice. – Derék fiú vagy.

Az anyját nem ámíthatta.

– Fitzgeraldéknál is jártam. – Észrevette Alice arcán a röpke csalódást, ezért hozzátette: – Remélem, nem haragszol, hogy először oda mentem.

– Egy kicsit – ismerte el az anyja. – Holott emlékeznem kellett volna, milyen az, amikor az ember ifjú és szerelmes.

Negyvennyolc éves volt. Edmund halála után mindenki azt mondta, hogy ismét férjhez kellene mennie, és a kis Ned, aki akkor nyolcesztendős volt, megrémült, hogy kap egy kegyetlen mostohaapát. Ám az anyja immár tíz éve élt özvegyi sorban, és Ned sejtette, hogy ez így is marad.

– Hallom Rollótól, hogy Margery hozzámegy Bart Shiringhez – mondta.

– Ó, egek. Ettől féltem. Szegény Ned. Úgy sajnállak.

– Milyen jogon szabja meg az apja, hogy kihez menjen?

– Az apák elvárják az engedelmességet. Az apádnak és nekem nem kellett emiatt aggódnunk. Sosem volt lányom… aki életben maradt volna.

Ned ezt is tudta. Az anyja két lányt szült Barney előtt. A fiú látta a két apró sírkövet a temetőben, a kingsbridge-i székesegyház északi oldalán.

– Egy asszonynak szeretnie kell a férjét – vitatkozott. – Te nem kényszerítetted volna a lányodat, hogy egy ilyen Bart-féle baromhoz menjen.

– Valóban nem.

– Mi bajuk ezeknek?

– Sir Reginald hisz a rangban és a tekintélyben. Polgármesterként úgy gondolja, a városatyák dolga, hogy döntéseket hozzanak, aztán kikényszerítsék a végrehajtásukat. Amikor apád volt a polgármester, azt mondta, az elöljáróknak azzal kell irányítaniuk a várost, hogy szolgálják.

– Ez csak két különböző vélemény ugyanarról a dologról! – türelmetlenkedett a fiú.

– Nem – felelte Alice. – Ez két világ.

– Nem megyek Bart Shiringhez! – mondta Margery Fitzgerald az anyjának.

Izgatott és dühös volt. Tizenkét hónapja várta, hogy Ned visszatérjen, mindennap gondolt rá, vágyott fanyar mosolya, aranybarna szeme után, most pedig a szolgáktól kellett megtudnia, hogy Ned itt van Kingsbridge-ben, el is jött hozzájuk, de neki nem szóltak, és a fiú már el is ment! Annyira haragudott a családjára, amiért becsapták, hogy sírt mérgében.

– Nem arra kértelek, hogy ma menj hozzá Shiring viscounthoz – mondta Lady Jane. – Csak eredj, és társalogj vele.

Margery szobájában voltak. Az egyik sarokban prie-dieu, azaz imazsámoly állt, ahova a lány napjában kétszer letérdelt, felnézett a falon lógó feszületre, és elefántcsontból faragott rózsafüzérjén számolta az imákat. Ezt leszámítva a szobában világias jómódra vallott a pehely derékaljjal megvetett mennyezetes ágy, a színpompás függönyök, a nagy, faragott tölgyfa láda Margery számos ruhájának, és a falon az erdei jelenetet ábrázoló kárpit.

Ez a szoba sok veszekedést látott az évek során a lány és az anyja között. Ám Margery mostanra nővé érett: alacsonysága és karcsúsága ellenére máris meghaladta pöttöm, indulatos anyját, és úgy vélte, nem szükségszerű, hogy a disputák örökké Lady Jane diadalával és az ő megaláztatásával végződjenek.

– Minek? Azért van itt, hogy udvaroljon. Ha beszélek vele, még azt hiszi, bátorítom. Azután még dühösebb lesz, mihelyt rájön az igazságra – mondta.

– Udvarias azért még lehetsz!

Margery nem akart Bartról beszélni.

– Miért nem szóltál, hogy Ned itt volt? – kérdezte. – Ez nem volt tisztességes!

– Nem tudtam róla, csak amikor már elment! Rollo találkozott vele.

– Rollo azt csinálja, amit ti akartok!

– A gyermekeknek azt kell tenniük, amit a szülő akar – felelte az anyja. – Ismered a parancsolatot: Tiszteld atyádat és anyádat. Ez a kötelességed Isten iránt.

Margery fiatal életének ez volt az örök konfliktusa. Tudta, hogy Isten engedelmességet vár el tőle, de neki akaratos, lázongó természete volt – gyakran a fejére is olvasták –, és rendkívül nehéznek találta a szófogadást. Bár ha figyelmeztették, mindig elnyomta a természetét, és simulékonyan viselkedett, mert Isten akarata a legfontosabb.

– Bocsánatot kérek, anyám – mondta.

– Eredj, beszélj Barttal – utasította Lady Jane.

– Igenis.

– Csak előbb fésülködj meg, drágám.

Margeryben még egyszer fellángolt a dac.

– A hajamnak semmi baja! – Kiment, mielőtt az anyja tovább kárpálhatott volna.

Bart a hallban tartózkodott, és új, sárga nadrágot viselt. Éppen az egyik kutyát bosszantotta: sonkával kínálta, majd az utolsó pillanatban elkapta előle.

Lady Jane ugyancsak lejött a lépcsőn Margery után.

– Vezesd Lord Shiringet a könyvtárba, mutasd meg a könyveket.

– Nem is szeret olvasni – dünnyögte a lány.

– Margery!

– Szeretném látni a könyveket – mondta Bart.

Margery vállat vont.

– Hát akkor gyere. – Átment a szomszéd szobába. Nyitva hagyta az ajtót, de az anyja nem jött utánuk.

Apja könyvei három polcot töltöttek meg.

– Istenemre, ugyancsak sok könyvetek van! – kiáltotta Bart. – Az embernek rámegy az egész élete, amíg mindet végigolvassa.

Ötven-egynéhány kötet sorakozott a polcokon, ami jelentős vagyonra utalt. Ennél többet legfeljebb az egyetemeken vagy a székesegyházak könyvtáraiban látni. Még latin és francia nyelvűek is voltak köztük.

Margery erőltette a házikisasszonyi nyájasságot. Levett egy angol nyelvű könyvet.

– Az élvezetek édene – mondta. – Ez érdekelhet.

Bart kéjes vigyorral közelebb húzódott.

– Az élvezet valóban édeni. – Láthatólag roppant elégedett volt a saját humorával.

A lány hátrább lépett.

– Ez egy hosszú allegória egy lovag oktatásáról.

– Aha. – Bart rögtön elvesztette érdeklődését a könyv iránt. Végignézett a polcon, kihúzta A főzés művészetét. – Ez már fontos – mondta. – Egy asszonynak gondoskodnia kell róla, hogy a férje jókat ehessen, nem gondolod?

– Természetesen. – Margery törte a fejét, hogy miről cseveghetnének. Mi érdekli Bartot? Talán a háború. – Az emberek a királynőt hibáztatják a franciaországi háború miatt.

– Miért, az ő hibája?

– Azt mondják, hogy itt tulajdonképpen Spanyolország és Franciaország hadakozik az itáliai birtokokért, amikhez Angliának semmi köze, csak azért keveredtünk bele, mert a mi Mária királynőnknek Spanyol Fülöp a férje, ezért őt kell támogatni.

Bart bólintott.

– Az asszony pedig mindenben követi az ő férjét.

– A lányoknak épp ezért kell nagyon meggondolniuk, kit válasszanak. – Bart nem fogta fel az epés megjegyzést. Margery folytatta: – Némelyek szerint királynőnknek nem kellett volna hozzámennie egy idegen uralkodóhoz.

Bart unta a témát.

– Nem illendő politikáról beszélnünk. Az asszonyoknak a férjükre kell hagyniuk az efféle dolgokat.

– Az asszonyoknak olyan sok kötelességük van a férjükkel szemben – felelte Margery, pedig tudta, hogy Bartról lepereg a gúnyolódása. – Főzünk nekik, engedelmeskedünk nekik, rájuk hagyjuk a politikát… Örülök, hogy nincs férjem, így egyszerűbb az élet.

– De hát minden asszonynak szüksége van egy férfira.

– Beszéljünk valami másról!

– Komolyan gondolom. – Behunyta a szemét, összpontosított, azután elhadarta a bemagolt szöveget. – Te vagy a legszebb lány a világon, és én szeretlek. Légy a feleségem.

– Nem! – vágta rá Margery.

Bart elhűlt. Nem tudta, mit feleljen. Nyilvánvalóan arra készítették fel, hogy épp az ellenkezőjét fogja hallani. Rövid szünet után ismét megszólalt:

– De hát az én feleségem egy napon grófné lesz!

– Akkor olyan lányt kell elvenned, akinek ez a szíve vágya.

– Miért, neked nem?

– Nem! – Margery nem akart nyers lenni, de nem volt könnyű, mert Bart nem értette a csiszolt beszédet. – Bart, te erős vagy és szemrevaló, bizonyosan bátor is, de én sosem tudnálak szeretni. – Ned jutott az eszébe: az ő társaságában sosem kellett azon rágódnia, hogy miről beszéljenek. – Olyan emberhez megyek, aki okos, figyelmes, és a feleségében többet lát, mint a legmagasabb állású cselédjét. – Tessék, gondolta, ezt még Bart is képes felfogni.

Az ifjú meglepő gyorsasággal áthidalta a kettejük közötti távolságot, és megragadta Margery karját. Erős volt a marka.

– Az asszonyok szeretik, ha parancsolnak nekik – mondta.

– Ezt ki mondta neked? Hidd el, én biztos nem! – Margery igyekezett elhúzódni, de nem bírt.

Bart magához rántotta, és megcsókolta.

Egy másik napon Margery talán elfordította volna az arcát. Hiszen ez lett volna a legegyszerűbb. De még mindig szomorú és keserű volt, mert elkerülte Nedet, és még mindig arról ábrándozott, mi lett volna, ha mégis találkoznak: hogyan csókolta volna meg, hogyan cirógatta volna a fiú haját, hogyan húzta volna közelebb magához. A képzelt Ned olyan erős volt, hogy undorítónak találta Bart ölelését. Ettől annyira elvesztette a fejét, hogy gondolkodás nélkül és teljes erejéből beletérdelt a viscount ágyékába.

Bart felordított kínjában és megdöbbenésében. Kétrét görnyedt, nyöszörgött a kíntól, szorosan behunyta a szemét, és két kézzel szorongatta az ágyékát.

Margery az ajtóhoz futott, de mielőtt odaért volna, belépett az anyja, aki nyilvánvalóan hallgatózott.

Lady Jane az udvarlóra nézett, és azonnal megértette, mi történt.

– Oktalan gyermek! – mondta Margerynek.

– Nem megyek hozzá egy ilyen dúvadhoz! – kiáltotta Margery.

Most bejött az apja. Magas, fekete hajú ember volt, Rollóra hasonlított, de a fiától eltérően olyan szeplős volt, mint a szárcsatojás.

– Ahhoz mész, akit apád választ – mondta fagyosan.

A vészjósló kijelentés megrémítette Margeryt. Kezdte sejteni, hogy alábecsülte szülei elszántságát. Hiba volt, hogy engedett a méltatlankodásának. Igyekezett lecsillapodni és logikusan gondolkodni.

Még mindig izzó haraggal, de sokkal fegyelmezettebben válaszolt:

– Nem vagyok hercegnő! Mi köznemesek vagyunk, nem arisztokraták. A házasságom nem politikai szövetség. Egy kereskedő lánya vagyok. A mi fajtánkban nincs dinasztikus házasság.

Sir Reginald olyan dühös lett, hogy kivörösödött a szeplői alatt.

– Én lovag vagyok!

– De nem gróf!

– Annak a Ralph Fitzgeraldnak a leszármazottja vagyok, aki kétszáz éve Shiring grófja volt, akárcsak most Bart! Ralph Fitzgerald Sir Gerald fia és a hídépítő Merthin testvére volt. Ereimben az angol nemesség vére folyik!

Margery elszörnyedve jött rá, hogy nem csupán apja hajthatatlanságával, de családi önérzetével is szembekerült. Nem tudta, hogyan győzhetné le egyszerre a kettőt. Abban az egyben volt biztos, hogy nem szabad gyengeséget mutatnia.

Barthoz fordult. Csak nem akar elvenni egy fanyalgó arát?

– Sajnálom, Lord Shiring, de nekem Ned Willard lesz a férjem.

Sir Reginald megdöbbent.

– Azt már nem, a szent keresztre!

– Szeretem Ned Willardot.

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy bárkibe szerelmes légy. A Willardok különben is gyakorlatilag protestánsok!

– Ugyanúgy eljárnak a misére, mint mindenki!

– Az mindegy, Shiring viscounthoz fogsz férjhez menni.

– Nem fogok – felelte halkan, elszántan a lány.

Bart magához tért.

– Tudtam, hogy baj lesz vele – motyogta.

– Csak erős kézre van szüksége – mondta Sir Reginald.

– Korbácsra. Arra van szüksége.

Erre már Lady Jane is közbeszólt:

– Gondolkodj, Margery! Egy napon grófné leszel, a fiad pedig gróf!

– Benneteket csak ez érdekel, igaz? – kérdezte Margery. Hallotta, hogyan élesedik a hangja dacos kiáltássá, de nem bírta leállítani magát. – Azt akarjátok, hogy az unokátok főrend legyen! – Látta az arcukon, hogy telibe talált. Megvetően folytatta: – Én meg nem leszek tenyészkanca, csak azért, mert ti azzal áltatjátok magatokat, hogy mágnások vagytok!

Ahogy kimondta, rögtön rájött, hogy túl messzire ment. A legérzékenyebb pontján sértette meg az apját.

Sir Reginald lecsatolta a derékszíját.

Margery rémülten hátrált, de nem jutott az íróasztalnál tovább. Sir Reginald a bal kezével megmarkolta a lánya tarkóját. Margery látta, hogy a szíj végét rézzel verték ki, és felsikoltott félelmében.

Sir Reginald az asztalra döntötte. Margery kétségbeesetten vonaglott, de az apja olyan erős volt, hogy simán lefogta.

Hallotta, amint az anyja azt mondja:

– Kérlek, Lord Shiring, távozz! – Ettől még jobban megrémült.

Ajtó csapódott. A szíj süvítve szelte a levegőt, és lecsapott Margery combjának hátuljára. A ruha túl vékony volt, hogy megvédje. Ismét sikoltott, ezúttal fájdalmában. A szíj lecsapott másodszor, majd harmadszor.

Ekkor megszólalt az anyja.

– Azt hiszem, ennyi elég, Reginald!

– Ha kíméled botodat, gyűlölöd fiadat – felelt az apja a gyászosan ismerős szentenciával. Ez komor családi szólásmondás volt, mert a gyerekek kivételével mindenki hitt abban, hogy a verés jót tesz a fiatalságnak.

– A Biblia másképp mondja – vitatkozott Lady Jane. „A ki megtartóztatja az ő vesszejét, gyűlöli az ő fiát; a ki pedig szereti azt, megkeresi őt fenyítékkel.” És ez a fiúkra vonatkozik, nem a lányokra.

Sir Reginald egy másik verssel vágott vissza.

– De az is példabeszéd, hogy: „Ne vond el a gyermektől a fenyítéket!” Nem igaz?

– De ő már nem gyermek. Mellesleg mindketten tudjuk, hogy Margerynél nem működik az efféle bánásmód. A fenyítéstől csak még makacsabb lesz.

– Akkor hát mit javasolsz?

– Bízd rám. Beszélek vele, amikor lecsillapodik.

– Jól van – bólintott Sir Reginald. Margery azt hitte, nincs több büntetés; ám ekkor a derékszíj ismét füttyentett, és belemart már amúgy is fájó lábába, ő pedig ismét sikoltott. De rögtön utána Sir Reginald csizmás lába kidübörgött a szobából, és ezzel csakugyan befejeződött a fenyítés.

*

Ned biztosra vette, hogy találkozik Margeryvel Swithin gróf lakomáján. A szülei nem hagyhatják otthon. Az olyan lenne, mintha bejelentenék, hogy valami baj van. Mindenki arról pusmogna, miért nem jött el Margery.

A földúton keményre fagytak a kerékvágások, Ned lova óvatosan szedte a lábát a csalós terepen. A ló teste fölmelegítette az ifjúét, de a keze és a lába megdermedt a hidegtől. Mellette az anyja, Alice lovagolt egy széles hátú kancán.

Shiring gróf otthona, a New Castle húsz kilométerre volt Kingsbridge-től. A kurta téli napnak csaknem a fele eltelt az utazással, és Ned türelmetlenkedett. Találkoznia kellett Margeryvel, nemcsak azért, mert vágyott a látására, de azért is, mert rá kellett jönnie, mi az ördög folyik itt.

A távolban felbukkant New Castle. Százötven éve csakugyan új volt. A gróf mostanában építtetett házat a középkori erőd romjain. A megmaradt bástyafalakra, amelyek ugyanolyan szürke kőből készültek, mint a kingsbridge-i székesegyház, a fagyos köd fűzött pántlikát és virágfüzért. Ahogy közelebb értek, Ned meghallotta az ünnepség lármáját: hangos üdvözléseket, nevetést és egy vidéki bandát, mély dobszót, vidám hegedűt, dudák sivítását, amely ropogó tüzekkel, forró étellel és pezsdítő itókával kecsegtetett.

Ned ügetésre gyorsított. Alig várta, hogy megérkezzenek, és véget érjen ez a bizonytalanság. Szereti Margery Bart Shiringet, azért megy hozzá feleségül?

Az út egyenesen a kapuhoz vezetett. A várfalon peckes varjak lépkedtek, és rosszindulatúan károgtak a látogatókra. A felvonóhíd régen eltűnt, a várárkot feltöltötték, de az őrházon még megvoltak a keskeny lőrések. Ned belovagolt a lármás udvarra, amely zsúfolásig megtelt fényes öltözetű vendégekkel, lovakkal, szekerekkel és lázasan futkosó, grófi cselédekkel. Rábízta a lovát egy istállófiúra, és csatlakozott a ház felé vonuló tömeghez.

Nem látta Margeryt.

Az udvar túlsó végében állt a divatos, téglafalú palota, melyet egybeépítettek a régi várból itt maradt kápolnával és a serfőzdével. Ned csak egyszer járt itt a négy év alatt, amióta felépült, és most ismét megcsodálta a hatalmas ablakokat és az összetett kémények sorait. Pompásabb volt a leggazdagabb kingsbridge-i polgárok otthonainál, a legnagyobb ház, amit Ned valaha látott. Londonban lehettek nagyobbak, de ott még sose járt.

Swithin gróf szerencséje lehanyatlott VIII. Henrik alatt, mert ellenezte, hogy a király szakítson a pápával; csillaga akkor kezdett ismét emelkedni, amióta a vakbuzgó katolikus Tudor Mária lépett a trónra. Swithin újra az udvar kegyeltje, gazdag és hatalmas úr lett, ami fényűző lakomát ígért.

Ned belépett egy emeletnyi magas, óriási csarnokba, amely még télvíz idején is világos volt, hála a hatalmas ablakoknak. A falakat fényes tölgyfa táblákkal burkolták, és vadászjeleneteket ábrázoló kárpitokkal borították. A terem két végében fahasábok pattogtak két irdatlan kandallóban. A három fal hosszat végigfutó galérián vérpezsdítően játszottak a muzsikusok, akiket Ned az útról is hallott. Magasan fönt a negyedik falon függött Swithin gróf apjának képe, aki a hatalmat jelképező pálcát tartotta a kezében.

Voltak vendégek, akik nyolcas körökben ropták a szilaj táncot; egy darabig kézen fogva pörögtek, azután megálltak és előre-hátra szökdécseltek. Mások csoportokba verődve társalogtak emelt hangon, hogy túlkiáltsák a zenészeket és a táncosok dobogását. Ned elvett egy forró almaborral teli fakupát, és körülnézett.

A táncosoktól távolabb húzódott a hajótulajdonos Philbert Cobley és családja, valamennyien szürkében és feketében. A kingsbridge-i protestánsok féllegális felekezetéről mindenki tudta, hogy van, az is sejtették, kik tartoznak hozzá, de a létezését nem ismerték el nyíltan. Kissé emlékeztetnek azoknak a férfiaknak a félig titkos társaságára, akik más férfiakat szeretnek, gondolta Ned. A protestánsok nem hirdették hitüket, mert akkor kínzással kényszerítették volna őket hittagadásra, és máglyára vetették volna, aki erre nem hajlandó. Ha valaki a hitüket firtatta, nem adtak egyenes választ. Eljártak a misére, engedelmeskedve a törvény parancsának, de minden lehetőséget megragadtak, hogy ostorozzák a trágár nótákat, a kivágott női ruhát és a részeges papokat. Unalmas ruhát viselni pedig nem volt tilos.

Ned csaknem mindenkit ismert a teremben. A fiatalabb vendégek azok a fiúk voltak, akikkel együtt járt a kingsbridge-i iskolába, és ezeknek a lányoknak a haját rángatta meg a vasárnapi mise után. Hasonlóan ismerős volt a helyi notabilitások idősebb nemzedéke, mert gyakran megfordultak az anyja házában.

Miközben kereste Margeryt, megakadt a szeme egy idegenen. Hosszú orrú férfi volt, a harmincas évei vége felé járt, barna haja már gyérült, szakállát a most divatozó hegyes formára nyíratta. Alacsony, szikár alakját egyszerű, de nagyon drága, sötétvörös köpeny takarta. Swithin gróffal és Sir Reginald Fitzgeralddal beszélgetett. Nedet meglepte a két helyi uraság viselkedése. Láthatóan nem kedvelték az előkelő látogatót – Reginald keresztbe fonta a karját, hátrafeszítette a vállát, Swithin terpeszben állt, csípőre tette a kezét –, mégis erősen figyeltek rá.

A zenészek lendületesen befejeztek egy számot. A viszonylagos csöndben Ned megszólította Philbert Cobley fiát, a kövér, sápadt, kerek arcú Danielt, aki néhány évvel volt idősebb nála.

– Ez meg ki? – mutatott a vörös köpenyes idegenre.

– Sir William Cecil. Erzsébet hercegnő birtokainak intézője.

Tudor Erzsébet a királynő féltestvére volt.

– Már hallottam Cecilről – mondta Ned. – Nem volt államminiszter egy darabig?

– De bizony.

Ned akkor még túl kicsi volt ahhoz, hogy érdekelje a politika, de emlékezett rá, hogy az anyja csodálattal emlegette Cecil nevét. Cecil nem volt eléggé katolikus Tudor Mária ízlésének, és nem sokkal azután, hogy trónra került, útilaput kötött a miniszter talpára. Cecil ezért vállalta el Erzsébet pénzügyeinek kevésbé látványos intézését.

De mit keres itt?

Anyja tudni akar majd Cecilről. Egy látogató híreket jelent, és Alice megszállottja volt a híreknek. Mindig ezt tanította a fiainak, hogy az információ gazdaggá teheti az embert, vagy megmentheti a tönkremenéstől. De amikor keresgélni kezdte az anyját, észrevette Margeryt, és azonnal megfeledkezett William Cecilről.

Megdöbbentette Margery külseje. Mintha öt évvel lett volna idősebb, nem pedig eggyel. Fürtös, világosbarna haját bonyolult frizurába tűzték fel, és hetyke tollal díszített férfikalapot biggyesztettek a fejére. A nyakát övező kicsiny, fehér fodor mintha megvilágította volna az arcát. Alacsony volt, de nem sovány, és kék bársonyruhájának divatosan merev fűzője sem rejthette el gyönyörűséges gömbölyűségeit. Az arca ugyanolyan mozgékony maradt. Mosolygott, felvonta a szemöldökét, vonásain meglepetés, értetlenség, gúny és öröm váltogatta egymást, és Ned ugyanúgy bámulta, mint régen. Pár pillanatig mintha senki más nem tartózkodott volna a teremben.

Ahogy magához tért révületéből, nyomakodni kezdett a lány felé.

Margery látta, hogy jön, és felragyogott. Ned szíve szárnyra kelt. Ám a lány arca máris változott, kikeleti időnél sebesebben; felhőként vette körül az aggodalom. Amikor a fiú közelebb ért, a lány szeme tágra nyílt a félelemtől, és mintha kérlelte volna, hogy távozzon, de Ned nem törődött vele. Beszélniük kell.

Szóra nyitotta a száját, de a lány megelőzte.

– Kövess, amikor Szarvasvadászatot játszanak – mondta halkan. – Most hallgass!

A Szarvasvadászat bújócskaféle, amelyet fiatalok játszanak ünnepnapokon. Ned vére forrt a kilátástól. De mégsem akart elmenni úgy, hogy legalább néhány választ ne kapjon.

– Szereted Bart Shiringet? – kérdezte.

– Dehogy! Most pedig menj – később beszélünk.

Ned borzongott az izgalomtól, de még nem végzett.

– Hozzámész?

– Nem, amíg elég szusz marad bennem, hogy elküldjem a pokolba.

Ned elmosolyodott.

– Jól van, most már lehetek türelmes.

Boldogan elsétált.

*

Rollo riadtan figyelte, ahogy a húga szót vált Ned Willarddal. Nem tartott sokáig, de látnivalóan komoly volt. Rollo aggódott. Előző nap a könyvtárajtó előtt hallgatózott, amikor Margeryt megverte az apjuk, és egyetértett az anyjával abban, hogy a büntetés csak még makacsabbá teszi a lányt.

Nem akarta, hogy a húga hozzámenjen Nedhez, akit sohasem szívelt, de ez még semmi volt ahhoz képest, hogy a Willardok hajlottak a protestantizmusra. Edmund Willard majdhogynem örült, amikor Henrik király szembefordult a katolikus egyházzal. Akkor sem jött zavarba, amikor Mária királynő visszaterelte a nyájat az akolba, de Rollót ez is sértette. Nem bírta az olyanokat, akik félvállról veszik a hitet. Mindenkinek fejet kell hajtania az egyház előtt.

Csaknem ugyanilyen fontos, hogy egy házasság Ned Willarddal nem növelné a Fitzgeraldok tekintélyét: pusztán szövetséget jelentene két virágzó kereskedőcsalád között. Ezzel szemben Bart Shiringgel bekerülnének a főnemességbe. Rollo számára a Fitzgerald család tekintélyénél csak Isten akarata volt fontosabb.

Véget ért a tánc, a gróf személyzete előhozta az asztallapokat meg a kecskelábakat, és felállították őket T alakban. Miután ez megvolt, kezdődött a terítés. Elég hanyagul dolgoznak, állapította meg Rollo; csak úgy összevissza csapkodják a cserépkupákat és a kenyereket a fehér abroszra. Nyilván azért, mert nincs asszony a háznál, aki irányítson: a grófné két éve halt meg, és Swithin még nem nősült újra.

Odajött egy szolga.

– Apád kéret, Fitzgerald úrfi. A gróf a nappalijában vár.

Egy kisebb helyiségbe vezette Rollót, amelyben volt egy íróasztal és egy főkönyveknek való polc. Swithin gróf nyilvánvalóan innen intézte gazdasági ügyeit.

A gróf egy öblös karosszékben ült, amely csaknem akkora volt, mint egy trón. Magas és jóképű volt, akárcsak Bart, noha a bőséges eszem-iszom éveiben elterebélyesedett a dereka és megrezesedett az orra. Négy éve a bal keze majdnem minden ujját otthagyta a Hartley Wood-i csatában. Meg sem kísérelte dugdosni a hiányosságát, sőt, büszke volt sebeire.

Rollo apja, a szikár, szeplős Sir Reginald olyan volt Swithin oldalán, mint párduc a medve mellett.

Ugyancsak jelen volt Bart Shiring, és Rollo megrökönyödésére Alice és Ned Willard is a helyiségben tartózkodott.

William Cecil alacsony zsámolyon ült a hat helybélivel átellenben. Rollónak az ültetés jelképes volta ellenére is úgy rémlett, hogy Cecil irányítja a tárgyalást.

– Ugye nem baj, ha a fiam is csatlakozik hozzánk? – kérdezte Reginald. – Az Oxfordi Egyetemre járt, és jogot tanult a londoni Inns of Courtban.{1}

– Örülök, hogy az ifjabb nemzedék is itt van – felelte barátságosan Cecil. –Magam is elviszem a fiamat a tárgyalásokra, jóllehet csak tizenhat éves. Minél korábban kezdik, annál gyorsabban tanulnak.

Rollo megnézte magának Cecilt. Látta, hogy három szemölcs van a jobb arcán, és barna szakálla már őszül. Már húsz-egynéhány évesen nagy hatalmú udvaronc volt VI. Edward uralma alatt, és noha még most sem múlt negyven, olyan magabiztos bölcsességet árasztott, ami a sokkal idősebb emberek sajátja.

Swithin gróf türelmetlenül fészkelődött.

– Száz vendégem van a csarnokban, Sir William. Talán elmondhatnád, mi olyan fontos, hogy elszólítasz miatta a saját lakomámról.

– Máris, nagyuram – felelte Cecil. – A királynő nem terhes.

Rollo felmordult meglepetésében és elszörnyedésében.

Mária királynő és Fülöp király kétségbeesetten szerettek volna örökösöket birtokaik, Anglia és Spanyolország trónjára. Ám ritkán voltak együtt, olyan sok munkát adott nekik egymástól távol eső királyságaik kormányzása. Ezért mindkét ország ujjongott, amikor Mária bejelentette, hogy márciusra várja a gyermekét. Nyilvánvalóan valami baj történt.

– Korábban is megtörtént – mondta komoran Sir Reginald, Rollo apja.

Cecil bólintott.

– Ez már a második álterhessége.

Swithin elhűlt.

– Álterhesség? – kérdezte. – Ezt hogy érted?

– Nem volt vetélés – felelte ünnepélyesen Cecil.

– Annyira vágyik gyermekre, hogy meggyőzi magát a terhességről, jóllehet nem az – magyarázta Reginald.

– Értem – bólintott Swithin. – Asszonyi oktalanság.

Alice Willard megvetően felhorkant. Swithin ügyet sem vetett rá.

– Most azzal nézünk szembe, hogy királynőnk valószínűleg sohase ad életet gyermeknek – mondta Cecil.

Rollo agyában végigfutottak a lehetséges következmények. A vakbuzgó katolikus Mária királynő és az ugyanolyan bigott spanyol király régen várt gyermeke, aki szigorú katolikus nevelést kapott volna, uralkodása idején a Fitzgeraldékéhoz hasonló családokat halmozta volna el a kegyeivel. Azonban ha Mária utód nélkül hal meg, akkor minden megtörténhet.

Rollo feltételezte, hogy Cecil ezt rég levezette magában.

– Az átmenet két uralkodó között veszélyes időszak minden országban – mondta Sir William.

Rollo leküzdötte ágaskodó félelmét. Anglia visszatérhet a protestantizmushoz – akkor pedig megsemmisülhet minden, amit a Fitzgerald család elért öt év alatt.

– Vérontástól mentes, sima átmenetet óhajtok – folytatta higgadtan Cecil. – Azért vagyok itt, hogy beszéljek a vidék három legnagyobb hatalmasságával: a grófság urával, Kingsbridge polgármesterével és a város első kereskedőjével – és a segítségeteket kérjem.

Megtévesztően hasonlított a hangja egy körültekintően tervezgető, lelkiismeretes szolgáéra, de Rollo már látta, hogy veszélyes rebellissel áll szemben.

– Na és hogyan segíthetnénk? – kérdezte Swithin.

– Ígérjétek meg, hogy támogatjátok úrnőmet, Erzsébetet.

– Szerinted ő a trónörökös? – kérdezte kihívóan Swithin.

– VIII. Henriknek három gyermeke maradt – szögezte le tudálékosan Cecil a nyilvánvaló tényt. – A fia, VI. Edward, a gyermek király meghalt, mielőtt örököst nemzett volna, így idősebb lánya, Tudor Mária lett a királynő. A logikát nem lehet megkerülni. Ha Mária királynő gyermektelenül hal meg, úgy, mint Edward király, az örökösök sorában egyértelműen az első az ifjabbik leány, Tudor Erzsébet.

Rollo úgy döntött, ideje megszólalnia. Ezt a veszedelmes ostobaságot nem hagyhatja szó nélkül, és ő az egyetlen ügyvéd a szobában. Igyekezett olyan halkan és észszerűen beszélni, mint Cecil, de akárhogy erőlködött, nem szűrhette ki a hangjából a riadalmat.

– Erzsébet törvénytelen! – mondta. – Henrik nem élt törvényes házasságban a lánya anyjával. Válását az első feleségétől a pápa sosem hagyta jóvá.

– Fattyúk nem örökölhetnek vagyont vagy címet, ezt mindenki tudja – tette hozzá Swithin.

Rollo megrándult. Erzsébetet fattyúnak nevezni a kancellárja előtt szükségtelen gorombaság. Sajnos Swithin közismerten modortalan. Rollo meggondolatlanságnak tartotta, hogy kötözködik a higgadt Cecillel. Lehet, hogy most kegyvesztett, de még mindig áradt belőle a csendes tekintély.

Cecil nem reagált a bárdolatlanságra.

– A válást jóváhagyta az angol parlament – felelte udvarias hajthatatlansággal.

– Úgy hallom, hajlik a protestantizmusra – mondta Swithin.

Ez a lényeg, gondolta Rollo.

Cecil elmosolyodott.

– Sokszor mondta nekem, hogy ha királynő lesz, arra törekszik majd, hogy uralma alatt egyetlen angol se fizessen az életével a hitéért.

– Ez jó jel – mondta Ned Willard. – Senki sem akar több tűzhalált látni.

Jellemző a Willardokra, gondolta Rollo: mindennél fontosabb nekik a nyugodt élet.

Swithin grófot ugyancsak felbosszantotta a kertelés.

– Katolikus vagy református? – kérdezte. – Vagy egyik, vagy másik.

– Éppen ellenkezőleg – felelte Cecil. – Az ő hite a türelem.

Swithin felháborodott.

– Türelem? – morogta megvetően. – Az eretnekséggel szemben? A káromlással szemben? Az istentelenséggel szemben?

Rollo jogosnak tartotta Swithin dühét, de az indulat nem helyettesíti a törvényes érveket. A katolikus egyháznak megvolt a saját választottja Anglia trónjára.

– A világ szemében a trón jogos örököse a másik Mária, a skótok királynője.

– Bizonyosan nem – vitatkozott Cecil, aki láthatólag számított erre az érvre. – Stuart Mária csupán VIII. Henrik unokatestvérének lánya, de Tudor Erzsébet a lánya.

– A törvénytelen lánya.

Ismét közbeszólt Ned Willard.

– Láttam Stuart Máriát, amikor Párizsban jártam – mondta. – Nem beszéltem vele, de a Louvre-palota egyik külső termében tartózkodtam, amikor arra haladt. Magas és gyönyörű.

– Mi köze ennek bármihez? – türelmetlenkedett Rollo.

Ned nem engedte lehurrogni magát.

– Tizenöt esztendős. – Keményen nézett Rollóra. – Ugyanannyi idős, mint a húgod, Margery.

– Az nem lényeges…

Ned fölemelte a hangját, túlkiáltva a közbeszólást.

– Egyesek szerint egy tizenöt éves lány túl fiatal ahhoz, hogy férjet válasszon, az uralkodásról nem is szólva.

Rollo lélegzete elakadt. Az apja sértődötten felmordult. Cecil összevonta a szemöldökét, kétségtelenül rájött, hogy Ned kijelentésének van valamilyen rejtett üzenete, amelyet egy kívülálló nem érthet.

– Azt hallottam, hogy Mária beszél franciául és skótul, viszont angolul alig – tette hozzá Ned.

– Ilyesfajta megfontolások nem sokat számítanak a jogban – mondta Rollo.

Ám Ned nem tágított.

– Van rosszabb is. Mária gyűrűs menyasszonya Ferenc hercegnek, a francia trón örökösének. Az angoloknak az sem tetszik, hogy jelenlegi királynőnk a spanyol király hitvese; még ellenségesebben tekintenének egy olyan királynőre, akinek Franciaország királya a férje.

– Ebben nem az angol nép dönt – szögezte le Rollo.

– Akkor is. Ahol kétely van, ott harc lehet, és akkor a nép esetleg kaszára-kapára kap, és tudatja a véleményét.

– Pontosan ez az, amit szeretnék elkerülni – szólt közbe Cecil.

Ez tulajdonképpen fenyegetés, gondolta dühösen Rollo; de mielőtt ki is mondhatta volna, Swithin ismét megelőzte.

– Személy szerint milyen lány ez az Erzsébet? Még sose láttam.

Rollo ingerülten összevonta a szemöldökét, mert ez elterelte a tárgyalást a törvényességtől, de Cecil készségesen válaszolt.

– A legműveltebb nő, akivel valaha találkoztam – mondta. – Éppen olyan könnyedén cseveg latinul, mint angolul, de beszél franciául, spanyolul és olaszul, ír-olvas görögül. Nem tartják nagy szépségnek, de úgy el tud bűvölni egy férfit, hogy az bájosnak látja. Örökölte apja, Henrik király akaraterejét. Határozott uralkodó lesz.

Cecil nyilvánvalóan szerelmes a hercegnőbe, gondolta Rollo; de nem is ez a legrosszabb. Erzsébet ellenfelei kénytelenek a törvényesség érveire támaszkodni, mert ezen kívül nem nagyon találhattak fogást Mária húgán. Erzsébet elég idős, elég bölcs és elég határozott ahhoz, hogy Anglián uralkodjon. Talán protestáns, de túlságosan ravasz ahhoz, hogy fitogtassa, nekik pedig nincs bizonyítékuk.

Rollót elborzasztotta az a lehetőség, hogy egy királynő protestáns legyen. Bizonyosan nem fogja kegyelni a katolikus családokat. A Fitzgeraldok sosem szerzik vissza a szerencséjüket.

– Hát, ha hozzámenne egy erős, katolikus férjhez, aki képes kordában tartani, akkor sokkal elfogadhatóbb lehetne – mondta Swithin, és csiklandósan göcögött. Rollo összerándult. Swithin láthatóan izgatónak találta egy hercegnő kordában tartását.

– Ezt észben tartom – felelte Cecil szárazon. Csengő szólt, asztalhoz híva a vendégeket. Sir William felállt. – Csak annyit kérek, hogy ne ítéljetek elhamarkodottan. Adjatok esélyt Erzsébet hercegnőnek is.

Reginald és Rollo hátramaradt, amikor a többiek elhagyták a szobát.

– Azt hiszem, egyértelműen kifejtettük az álláspontunkat – mondta Sir Reginald.

Rollo megrázta a fejét. Néha nem bánta volna, ha az apja körmönfontabban gondolkodik.

– Cecil már a jövetele előtt tudta, hogy az apámhoz és Swithinhez hasonló katolikusokat sosem térítheti át Erzsébet hűségére.

– Gondolom, így van – bólintott Reginald. – Azt semmiképp nem lehet elmondani róla, hogy ne lenne tájékozott.

– És nyilvánvalóan agyafúrt.

– Akkor miért van itt?

– Ezen tűnődtem – felelte Rollo. – Azt hiszem, azért jött, hogy felmérje ellenségei erejét.

– Ó! – kapta föl a fejét az apja. – Erre nem is gondoltam.

– Menjünk vacsorázni – mondta Rollo.

Ned az egész lakoma alatt izgett-mozgott. Alig várta, hogy véget érjen az evés-ivás, és elkezdődjék a Szarvasvadászat. De ahogy az édességeket leszedték az asztalról, az anyja ránézett, és intett neki.

Ned látta, hogy az anyja elmerülten diskurál Sir William Cecillel. Alice Willard kicsattanóan egészséges, gömbölyded asszony volt, drága ruhát viselt arannyal hímzett kingsbridge-i skarlátból, nyakába a Szűzanya medálját akasztotta, nehogy eretnekséggel vádolják. Ned szívesen úgy tett volna, mint aki nem látta az intést. Mindjárt kezdődik a játék, az asztalokat kivitték, a színészek felkészültek. Nem tudta, mit forgat a fejében Margery, de akármi legyen is az, nem fogja elszalasztani. Az anyja azonban éppen olyan szigorú volt, mint amennyire gyöngéd szívű, és nem tűrte az engedetlenséget, így hát Ned odament hozzá.

– Sir William szeretne föltenni neked néhány kérdést – közölte Alice.

– Részemről a szerencse – mondta udvariasan Ned.

– Calais érdekel – kezdte Cecil. – Úgy tudom, most tértél vissza onnan.

– Egy héttel karácsony előtt indultam, és tegnap érkeztem meg.

– Azt aligha kell mondanom neked és anyádnak, hogy milyen fontos az a város az angol kereskedelem szempontjából. És a nemzeti büszkeségnek sem mindegy, hogy máig mi uralkodunk Franciaország egy kis darabján.

Ned bólintott.

– Ami természetesen mérhetetlenül bőszíti a franciákat.

– Milyen a szellem az ottani angol közösségben?

– Remek – válaszolta Ned, ám aggódni kezdett. Cecil aligha puszta kíváncsiságból faggatja, hanem valamilyen okból. Most, hogy erre gondolt, feltűnt neki az anyja komor arca. De azért folytatta. – Amikor eljöttem, még mindig azon örvendeztek, hogy augusztusban legyőzték a franciákat Saint-Quentinnél. Ettől úgy érezték, hogy az angol–francia háború nem lesz hatással rájuk.

– Talán túlságosan magabiztosak – mormolta Cecil.

Ned összevonta a szemöldökét.

– Calais-t erődök veszik körül: Sangatte, Fréthun, Nielles…

– És ha az erődök elesnek? – vágott közbe Cecil.

– A városnak háromszázhét ágyúja van.

– Jól megjegyzed a részleteket. De az emberek képesek elviselni egy ostromot?

– Három hónapra való élelmük van. – Ned az elutazása előtt tájékozódott, mert tudta, hogy az anyja részletes beszámolót vár el tőle. Alice felé fordult. – Anyám, mi történt?

– A franciák január elsején elfoglalták Sangatte-et.

Ned megdöbbent.

– Ez hogyan történhetett?

Cecil válaszolt a kérdésre.

– A francia hadsereget titokban vonták össze a környező városokban. A calais-i helyőrség nem számított a támadásra.

– Ki vezeti a francia erőket?

– François, Guise hercege.

– A Sebhelyes! – mondta Ned. – Az egy legenda! – A herceg volt a franciák legnagyobb hadvezére.

– Mostanra bizonyosan megostromolták a várost.

– De nem esett el.

– Amennyire tudjuk, de a legújabb hírek is már ötnaposak.

Ned ismét Alice-hez fordult.

– Dick bácsitól semmi hír?

Alice megrázta a fejét.

– Nem küldhet üzenetet egy ostromlott városból.

Ned a rokonaira gondolt: Blanche nénire, aki sokkal jobban főz, mint Janet Fife, jóllehet ezt sosem fogja elárulni Janetnek; Albinra, vele egyidős unokatestvérére, aki megtanította a szeméremtest francia neveire és más kimondhatatlan dolgokra; és a szerelmes Thérèse-re. Vajon életben vannak?

– Szinte mindenünk ott van Calais-ban – mondta halkan Alice.

Ned elkomorodott. Lehetséges ez?

– Nem küldtünk szállítmányokat Sevillába? – kérdezte.

A spanyol Sevilla kikötő volt Fülöp király fegyvergyára, amely örökké éhes volt fémekre. Ned apjának egyik rokona, Carlos Cruz mindent megvásárolt, amit Alice küldött, és mindenből ágyú és ágyúgolyó lett Spanyolország végeérhetetlen háborúihoz. Ned fivére, Barney Sevillában volt, Carlosnál lakott és dolgozott, tanulta a családi vállalkozás másik ágát, éppúgy, mint Ned Calais-ban. A tengeri utazás azonban hosszú és veszélyes, csak akkor küldték a hajókat oda, ha a sokkal közelebbi Calais-ban megtelt a raktár.

– Nem – válaszolta Alice. – Pillanatnyilag nincsenek hajóink, amelyek Sevillába tartanának, vagy onnan jönnének.

– Akkor hát, ha elveszítjük Calais-t…

– Szinte mindenünk elvész.

Ned azt hitte, hogy érti az üzletet, de nem tudatosodott benne, hogy az ilyen gyorsan tönkremehet. Akkor érezte ezt, amikor egy megbízható lova megbotlott és ugrott egyet, ő pedig kiesett a nyeregből. Hirtelen emlékeztető volt arra, hogy az élet kiszámíthatatlan.

Megszólalt egy csengő, kezdődött a játék. Cecil elmosolyodott és azt mondta:

– Köszönöm a tájékoztatást, Ned. Fiatalembereknél szokatlan az ilyen pontosság.

Nednek hízelgett a dicséret.

– Örülök, hogy segíthettem.

Elment mellettük Dan Cobley csinos, aranyhajú húga, és odaszólt:

– Gyere, Ned, ideje vadászni a szarvasbikára!

– Jövök – mondta, de nem mozdult. Kétségek őrölték. Alig várta, hogy beszélhessen Margeryvel, de az ilyen hírek után nem sok kedve volt a játékhoz. – Gondolom, semmit sem tehetünk – mondta az anyjának.

– Csak várhatjuk az újabb híreket, ami eltart egy darabig.

Komor szünet következett, amelyet Cecil tört meg:

– Jut eszembe, titkárt keresek, egy fiatalembert, hogy segítsen az Erzsébet hercegnőnek végzett munkámban; a Hatfield-palotában lakna mint a hercegnő személyzetének egyik tagja, és eljárna a nevemben, amikor Londonban vagy másutt kell lennem. Tudom, Ned, téged arra szánt a sors, hogy anyádnak segíts a családi üzletben, de ha történetesen ismersz fiatalembert, aki némileg hasonlít rád, vagyis értelmes, megbízható, és van szeme a részletekhez… akkor tudasd velem.

Ned bólintott.

– Természetesen. – Gyanította, hogy Sir William igazából neki ajánlotta föl ezt az állást.

Cecil folytatta:

– Vallási kérdésekben osztania kell Erzsébet türelmes álláspontját.

– Tudor Mária százával égettette meg a reformátusokat.

Ned bizonyosan türelmes volt, amit Cecil bizonyára felismert, amikor a gróf könyvtárában vitatkoztak a trónöröklésről. Angolok milliói, úgy a protestánsok, mint a katolikusok, egyként undorodtak a mészárlásoktól.

– Erzsébet sokszor mondta nekem, hogy ha egyszer trónra lép, az lesz a leghőbb vágya, hogy egyetlen angol se lakoljon halállal a hitéért – folytatta Cecil. – Azt hiszem, ez olyan eszme, amely méltó a hűségre.

Alice enyhe sértődöttséggel nézett rá.

– Mint mondod, Sir William, a fiaim sorsa az, hogy a családi vállalkozásban munkálkodjanak. Eredj, Ned.

A fiú máris indult, hogy megkeresse Margeryt.

Swithin gróf felfogadott egy vándor színtársulatot, akik éppen emelvényt építettek a nagy csarnok egyik hosszanti fala mentén, a Golgota képe alatt. Margery és a mellette álló Lady Brecknock a komédiásokat bámulta. A harmincas évei végén járó, kedves mosolyú Susannah Brecknock, Swithin gróf unokatestvére gyakran ellátogatott Kingsbridge-be, ahol volt egy háza. Margery korábbról ismerte, és úgy találta, hogy egészen barátságos, nem is fennhéjázó.

A színpad deszkákból és hordókból készült.

– Kicsit ingatagnak tűnik – jegyezte meg Margery.

– Szerintem is! – helyeselt Susannah.

– Tudod, hogy mit adnak elő?

– A Mária Magdolna életét.

– Ó! – Mária Magdolna az örömlányok védőszentje volt, bár ezt a papok mindig úgy igazították ki, hogy a bűnbánó örömlányoké, amitől a szent nem lett kevésbé érdekes. – De hogyan? Minden színész férfi.

– Még nem láttál színdarabot?

– Ilyet még nem, színpaddal és hivatásos színészekkel. Csak körmeneteket és élőképeket.

– A női szerepeket mindig férfiak játsszák. Nőknek nem engedik meg, hogy szerepeljenek.

– Miért?

– Ó, hát gondolom, hogy azért, mert alantasabb lények vagyunk, testileg gyengék, szellemileg pedig gyarlók.

A hangja gunyoros volt. Margery kedvelte Susannah szókimondását. A legtöbb felnőtt üres közhelyekkel válaszolt a kínos kérdésekre, Susannah azonban megmaradt a teljes igazságnál. Ettől Margery is bátorságra kapott annyira, hogy kibökje, amin töpreng:

– Téged hozzákényszerítettek Lord Brecknockhoz?

Susannah felvonta a szemöldökét.

Margery rájött, hogy túl messzire ment. Gyorsan folytatta:

– Elnézést, nincs jogom ilyen kérdést föltenni, kérlek, bocsáss meg. – Könnyek szöktek a szemébe.

Susannah vállat vont.

– Hát persze hogy nincs jogod ilyen kérdést föltenni, de én még nem felejtettem el, milyen tizenöt évesnek lenni. – Halkabban folytatta. – Kihez akarnak hozzáadni?

– Bart Shiringhez.

– Ó, te szegény! – mondta Susannah, jóllehet Bart a másod-unokatestvére volt. Együttérzésétől Margery még jobban sajnálta magát. Susannah gondolkodott egy percig. – Nem titok, hogy érdekházasságot kötöttem, de senki sem kényszerített – mondta. – Találkoztam vele, és megtetszett.

– Szereted?

Az asszony ismét habozott. Margery látta, hogyan ingadozik a tapintat és az együttérzés között.

– Ezt nem firtatnám a helyedben.

– Nem, hát persze hogy nem, még egyszer bocsánatot kérek.

– De mivel látom, hogy el vagy keseredve, bizalmasan megsúgok valamit, ha megígéred, hogy sosem adod tovább.

– Megígérem!

– Brecknock és én barátok vagyunk – mondta Susannah. – Kedves velem, én pedig mindent megteszek, ami az örömére szolgál. És van négy csodálatos gyermekünk. Boldog vagyok. – Elhallgatott. Margery várta a választ a kérdésére. Végül Susannah azzal folytatta: – De tudom, hogy van másfajta boldogság is, az a vad önkívület, amellyel imádsz valakit, aki ugyancsak imád téged.

– Igen! – Margery boldog volt, hogy Susannah megérti.

– Ez a fajta öröm nem jut mindnyájunknak – mondta az asszony ünnepélyesen.

– Pedig úgy lenne helyes! – Margery tűrhetetlennek tartotta, hogy valakitől megtagadhassák a szerelmet.

Susannah egy pillanatra elcsüggedt.

– Talán – mondta halkan. – Talán.

Margery átnézett a barátnője válla fölött, és meglátta a közeledő Nedet, aki zöld francia ujjasban pompázott. Susannah követte a lány pillantását, és csak annyit kérdezett:

– Ned Willard az, akit szeretsz?

– Igen.

– Jó választás. Igazán helyes.

– Csodálatos.

Susannah szomorkásan mosolygott.

– Remélem, sikerrel jártok.

Ned meghajolt Lady Brecknock előtt, aki bólintott, és már ment is tovább.

A színészek elfüggönyözték a terem egyik sarkát.

– Szerinted mire való? – kérdezte Margery.

– Gondolom, a függöny mögött váltanak ruhát. – Halkabban folytatta. – Beszélhetnénk? Nem bírok tovább várni.

– Mindjárt kezdődik a vadászat. Gyere utánam.

Philbert Cobley jóképű írnokát, Donal Glostert választották meg vadásznak. Hullámos, sötét haja és érzéki arca volt. Margerynek nem tetszett – túlságosan gyengének találta –, de biztosra vette, hogy nem is egy lány örülne, ha Donal őt találná meg.

New Castle tökéletes hely volt a vadászathoz. Több titkos zuggal büszkélkedhetett, mint egy nyúlodú. Azok a pontok, ahol az új palotát egybeépítették a régi várral, különösen bővelkedtek furcsa szekrényekben, váratlan lépcsőkben, beugrókban, szabálytalan alakú szobákban. A Szarvasvadászat gyerekjáték volt, a kicsi Margery mindig csodálkozott, hogy tizenkilenc évesek is miért csatlakoznak hozzá olyan lelkesen. Mostanra megértette, hogy ez a vadászat kiváló alkalom a kamaszoknak a csókolózásra és az összebújásra.

Donal lehunyta a szemét, és latinul rákezdett a Miatyánkra, mire az összes fiatal rohant elbújni.

Margery már tudta, hova menjenek, mivel korábban földerítette a rejtekhelyeket, mert okvetlenül kellett egy zug, ahol zavartalanul beszélhetnek. Kirohant a csarnokból, végigszáguldott egy folyosón, amely a régi vár szobáiba vezetett, bízva benne, hogy Ned követi. A folyosó végén bement egy ajtón.

Visszapillantva meglátta Nedet – és sajnos, másokat is. Ez bosszúság: négyszemközt akart lenni a fiúval.

Keresztülvágott egy kis kamrán, azután felszaladt egy kő csigalépcsőn, majd le egy rövidebb grádicson. Hallotta maga mögött a többieket, de azok már nem láthatták. Befordult egy átjáróba, amelyről tudta, hogy zsákutca. Egyetlen gyertya világított benne. Az átjáró közepén irdatlan tűzhely állt, a hajdani sütöde, amelyet régen nem használtak, kéményét lerombolták, amikor az új kastélyt építették. Mellette kőoszlop takarta el az óriási kemence ajtaját, amely szinte láthatatlan volt a homályban. Margery a szoknyáját összefogva bebújt a kemencébe. Felderítés közben megállapította, hogy a kemence meglepően tiszta. Majdnem teljesen becsukta az ajtót, csak egy résen lesett kifelé.

Ned berontott az átjáróba, sarkában Barttal és a csinos Ruth Cobley-jal, aki valószínűleg Bartra vetett szemet. Margery kétségbeesetten felnyögött. Hogyan tudná leválasztani Nedet a többiektől?

Elfutottak a kemence mellett, észre sem véve az ajtót. Mivel zsákutcába érkeztek, egy perc múlva más jöttek is vissza, fordított sorrendben: elöl Ruth, utána Bart, végül Ned.

Margery meglátta a lehetőséget.

Bart és Ruth eltűntek a szeme elől. Margery kiszólt:

– Ned!

A fiú megállt, és meglepetten nézett körül.

A lány kinyitotta a kemence ajtaját.

– Ide!

Nem kellett kétszer mondania. Ned bemászott mellé, a lány becsukta az ajtót.

Koromsötét volt, de mikor szorosan egymás mellé feküdtek, a lány érezhette a fiú egész hosszú testét. Ned megcsókolta.

A lány éhesen viszonozta a csókot. Akármi történt, Ned még mindig szereti, és Margeryt ebben a percben csak ez érdekelte. Attól tartott, hogy Ned elfelejti őt Calais-ban, ahol francia lányok vannak, sokkal kifinomultabbak és izgalmasabbak, mint a kingsbridge-i kis Marge Fitzgerald. De abból, ahogy a fiú ölelte, csókolta és simogatta, Margery tudhatta, hogy nem felejtették el. Boldogan átfogta karjával Ned fejét, megnyitotta száját a fiú előtt, és szorosan hozzátapadt.

A fiú ráfordult. Ebben a pillanatban Margery boldogan megnyílt volna előtte, és hagyta volna, hogy elvegye a szüzességét; ám ekkor történt valami. Puffanás hallatszott, mintha Ned megrúgott volna valamit, ezt olyan hang követte, mintha deszkadarab esett volna a földre; és Margery hirtelen meglátta a kemence falait maga körül.

Mindketten eléggé meglepődtek ahhoz, hogy abbahagyják, amit csináltak, és felnézzenek. Látták, hogy a tűzhely hátsó fala kidőlt. Egy homályosan megvilágított hely bukkant elő. Margery rémülten döbbent rá, hogy lehetnek ott emberek, akik megláthatják, amit Neddel művelnek. Fölült, kinézett a lyukon.

Senkit nem látott, csak egy falat, és azon egy lőrésszerű ablakot, amely beengedte a délután utolsó fényeit. Az új ház egyszerűen lezárt az ódon kemence mögött egy kis helyet, amely sehova sem vezetett, és csupán a kemencén át lehetett megközelíteni. A padlón egy fatábla hevert, amely bizonyára eltakarta a lyukat, amíg Ned izgalmában bele nem rúgott. Margery hangokat hallott, de azok kintről, az udvar felől érkeztek. Megkönnyebbülten sóhajtott: senki sem látta őket.

Átmászott a lyukon, és kiegyenesedett a szűk térben. Ned követte. Ámulva néztek körül, és Ned azt mondta:

– Örökké itt maradhatnánk.

Ez visszahozta Margeryt a valóságba. Rádöbbent, milyen közel járt hozzá, hogy halálos bűnt kövessen el. A jó és a rossz megkülönböztetésének képességét csaknem elsodorta a vágy. Szerencsére megmenekült.

Azért akarta idehozni Nedet, hogy beszéljen vele, nem azért, hogy csókolózzanak.

– Ned, hozzá akarnak adni Barthoz. Mit tegyünk? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszolta Ned.

Rollo látta, hogy Swithin alaposan berúgott. A gróf egy nagy székben kornyadozott a színpaddal szemben, jobb kezében talpas pohárral. Amikor egy fiatal szolgáló újratöltötte a poharát, a gróf megmarkolta nyomorék kezével a mellét. A lány rémülten felvisított, elrántotta magát, és kilötykölte a bort. Swithin röhögött.

Egy színész kijött a színpadra, és elkezdte a prológust. Elmagyarázta, hogy a megbánás történetéhez be kell mutatniuk a bűnt is, és előre elnézést kért azoktól, akiket ez sértene.

Rollo megpillantotta a húgát, Margeryt, ahogy beoson a szobába Ned Willarddal, és rosszallóan összevonta a szemöldökét. Ezek kihasználták a Szarvasvadászatot, hogy suttyomban elsomfordáljanak, kétségtelenül haszontalankodni.

Nem értette a húgát. A lány nagyon komolyan vette a vallást, mégis mindig szófogadatlan volt. Hogy lehet ez? Rollónak azt jelentette a vallás, hogy engedelmeskedünk a felsőbbségnek. Ez a baj a reformátusokkal: azt hiszik, joguk van a saját fejük után menni. De hát Margery hívő katolikus!

A színpadon megjelent egy Hűtlenségnek nevezett alak, túlméretezett gatyapőccel. Kacsingatott, beszéd közben a szája elé tette a kezét, és jobbra-balra lesett, mintha azt nézné, nem hallgatja-e ki a többi szereplő. A hallgatóság nevetett, amikor fölismerték, kit személyesít meg az eltúlzott változat.

Rollót idegesítette a tárgyalás Sir William Cecillel, de most arra gondolt, talán bolhából csinált elefántot. Erzsébet hercegnő valószínűleg protestáns, de egyelőre nem kell aggódni miatta. Végtére is Tudor Mária királynő csupán negyvenegy esztendős, és álterhességeit leszámítva jó egészségnek örvend, még akár évtizedekig uralkodhat.

Színre lépett Mária Magdolna, látnivalóan még innen a megtérésen. Vörös ruhában riszált, a nyakláncát babrálta, rezegtette a pilláit a Hűtlenségre. Az ajkát vérvörösre mázolta valamilyen festékkel.

Rollo meglepődött, mert nem látott nőt a színészek között. Továbbá, noha még sose látott színdarabot, tudta, hogy nőknek tilos fellépniük. A trupp négy férfiból és egy tizenhárom év körüli süvölvényből állt. Rollo a szemöldökét ráncolva, értetlenül bámult föl Mária Magdolnára; azután eszébe jutott, hogy alkatra és magasságra ugyanolyan, mint a fiú.

A nézők is kezdtek rájönni a titok nyitjára; a csodálat és meglepetés moraja hullámzott végig a közönségen. Ám Rollo meghallotta a fojtott, ám félreérthetetlen tiltakozást is, és amikor körülnézett, látta, hogy abból a sarokból érkezik, ahol Philbert Cobley áll a családjával. A katolikusok könnyen vették a színjátékot, amennyiben volt vallási üzenete, ám egyes dogmatikus protestánsok helytelenítették. Egy nőnek öltözött fiú nagyon alkalmas volt erényes haragra gerjeszthetni őket, különösen mivel a fiú igen buján alakította a paráznát. Olyan merev volt az arcuk, akár a kő, kivéve Philbert nyalka ifjú írnokát, Donal Glostert, aki szívből hahotázott, mint a többiek. Rollo és Kingsbridge összes fiatalja tudta, hogy Donal szerelmes Philbert szőke lányába, Ruthba. Rollo sejtette, hogy Donal csakis Ruth miatt lett protestáns.

A színpadon a Hűtlenség átkarolta Máriát, és hosszú, érzéki csókkal tapadt a szájára, ami harsogó nevetést, füttyögést és kurjongatást váltott ki elsősorban az ifjak között, aki mostanra rájöttek, hogy Mária fiú.

De Philbert Cobley nem érzékelte a humort. Vaskos ember volt, alacsony, de széles, a haja gyér, a szakálla kusza. Kiveresedett képpel, ökölbe szorított kézzel hadonászott, és ordított valamit, amit nem lehetett hallani. Először senki nem figyelt rá, de amikor a színészek végre befejezték a csókot és a nevetés elhalt, az emberek azt kezdték nézni, ki ordít.

Rollo észrevette, hogy Swithin gróf váratlanul felfigyel a kalamajkára, és dühösnek látszik. Baj lesz, gondolta Rollo.

Philbert abbahagyta az ordítást, és mondott valamit a körülötte állóknak, azután az ajtóhoz indult. A családja követte. Donal is elment, mint Rollo megállapította, határozottan csalódott ábrázattal.

Swithin föltápászkodott, és Cobley-ék után lódult.

– Maradtok, ahol vagytok! – bömbölte. – Nem adtam engedélyt a távozásra!

A színészek megálltak, és lesték, mi történik a nézőtéren. Rollo humorosnak találta a szerepcserét.

Philbert megállt, megfordult, és visszaordított Swithinnek:

– Nem maradunk ebben a Szodoma palotájában! – azután továbbmasírozott az ajtó felé.

– Te nagyképű kálomista! – ordította Swithin, és rárohant Philbertre.

Bart az apja elé állt, békítően fölemelte a kezét, és rákiáltott:

– Engedd el őket, apám, nem érnek annyit!

Swithin egyszerűen félresöpörte, és nekiesett Philbertnek.

– A szent keresztre, megöllek! – Torkon ragadta Cobley-t, fojtogatni kezdte. Philbert térdre esett, Swithin fölé hajolt, és noha nyomorék volt a bal keze, még szorosabban markolta Cobley nyakát.

Mindenki egyszerre kezdett kiabálni. Férfiak és asszonyok is rángatták Swithin ujjasát, hogy elhúzzák Philberttől, de mozdulataikat fékezte a félelem, mert egy grófot akkor sem szabad bántani, ha éppen gyilkol valakit. Rollo hátramaradt, nem érdekelte, hogy Philbert él-e, hal-e.

Ned Willard volt az első, aki igazán a tettek mezejére lépett. Jobb karjával átkapta Swithin nyakát, könyökhajlatát a gróf álla alá nyomta, egyszerre húzta hátra és fölfelé. Swithin akaratlanul hátrált, és elengedte Philbertet.

Ned mindig is ilyen volt, gondolta Rollo. Már pimasz kölyök korában is vadul verekedett, simán nekiugrott az idősebb fiúknak is. Rollónak egyszer-kétszer móresre kellett tanítania a pálcával. Azután megnőtt, nagy kezet-lábat növesztett, és noha még mindig alacsonynak számított, a nagyobb fiúk is megtanulták tisztelni az ökleit.

Most elengedte Swithint, fürgén hátralépett, és elvegyült a tömegben. Swithin dühös bőgéssel megpördült, kereste támadóját, de nem jött rá, ki lehetett. Majd kitalálja, gondolta Rollo, de addigra kijózanodik.

Philbert a nyakát dörgölve feltápászkodott, és az ajtóhoz támolygott. Swithin nem vette észre.

Bart megragadta az apja karját.

– Igyunk még egy kupa bort, és nézzük a játékot – mondta. – Mindjárt jön az Érzéki Bujaság!

Philbert és kísérete az ajtónál járt.

Swithin egy hosszú percig dühösen nézett Bartra. Mintha már el is felejtette volna, kire kell haragudnia.

A Cobley család távozott a teremből. A nagy tölgyfa ajtó bevágódott mögöttük.

Swithin elbődült:

– Lássuk azt a játékot!

A színészek folytatták.

2

Pierre Aumande abból élt, hogy megszabadította a párizsiakat a fölösleges pénzüktől, és ez a feladat könnyebb az olyan napokon, mint a mai, amikor ünnepelnek.

Egész Párizs ujjongott. Egy francia hadsereg elfoglalta Calais-t, visszavette a várost az angol barbároktól, akik kétszáz éve valamilyen módon elorozták. A főváros összes csapszékében a Sebhelyes, vagyis Guise herceg egészségére emeltek poharat az emberek, a nagy tábornokéra, aki lemosta a nemzeti büszkeségen esett régi foltot.

Nem volt ez másképp a Les Halles negyedben, a Saint-Étienne kocsmában sem. Az ivó egyik végében fiatalemberek kockáztak, és valahányszor nyert valaki, mindannyiszor koccintottak a Sebhelyes egészségére. Az ajtó melletti asztalnál ülő fegyveresek úgy ünnepeltek, mintha ők vették volna vissza Calais-t. Az egyik sarokban egy utcalány fejjel beleájult az asztalon szétterült bortócsába.

Az efféle örömnapok ragyogó lehetőséget kínáltak az olyan embereknek, mint Pierre.

A Sorbonne diákja volt. Tanulótársainak azt mondta, hogy bőkezű apanázst kap Champagne-ból, a szüleitől. Igazság szerint az apjától egy fityinget sem kapott. Az anyja az összes megtakarított pénzét elköltötte egy öltözet új ruhára, hogy a fia Párizsban díszeleghessen, és ugyancsak nem maradt egy fityingje sem. Arról volt szó, hogy sok más társához hasonlóan Pierre is írnokoskodásból, törvényszéki akták másolásából tartja majd fent magát. Ám ő más forrásokból merítette a pénzt, amit elvert a város örömeire. Ma divatos, kék posztózekét viselt, amelynek hasítékain kilátszott a fehér selyembélés: ilyen kelmékre egyévi körmöléssel sem kereshette volna meg a pénzt.

A kockavetést figyelte. Úgy nézte, csupa polgárcsemete játszik: jómódú ékszerészek, ügyvédek, építőmesterek fiai. Egyikük, Bertrand ugyancsak tarolt. Pierre először arra gyanakodott, hogy Bertrand is egy magafajta szélhámos, és rajta tartotta a szemét, igyekezett rájönni a fortélyára. Végül úgy döntött, hogy nincs itt csalás. Bertrand egyszerűen nyerő szériában van.

És ez lehetőséget jelentett Pierre számára.

Amikor Bertrand összenyert ötvennél is több livre-t, barátai üres zsebbel távoztak a fogadóból. Bertrand kért egy palack bort meg egy kerek sajtot, és Pierre ebben a pillanatban akcióba lépett.

– A nagyapám unokatestvére volt ilyen szerencsés, mint te – mondta fesztelen, nyájas hangon, amely olyan jól szolgálta a múltban. – Akárhányszor játszott, mindig nyert. Harcolt Marignannál, és túlélte. – Ezt menet közben szopta az ujjából. – Szegény lányt vett feleségül, mert a hajadon gyönyörű volt, és ő szerette, azután a felesége örökölt egy malmot egy nagybátyjától. A fiukból már püspök lett.

– Én nem mindig vagyok szerencsés.

Bertrand nem teljesen hülye, gondolta Pierre, de valószínűleg elég sötét.

– Fogadnék, ismertél olyan lányt, akiről az hitted, nem szeret, amíg egy napon meg nem csókolt. – Már rájött, hogy a legtöbb férfinak van ilyen élménye kamaszkorában.

Bertrand azonban döbbenetesnek találta Pierre éleslátását.

– Igen! – bólintott. – Clothilde – de honnan tudod?

– Mondtam, hogy szerencse fia vagy! – Közelebb hajolt, és halkabban folytatta, mintha titkot súgna meg. – Egy napon, amikor a nagyapám unokatestvére már megöregedett, egy koldus elárulta neki a szerencséje titkát.

Bertrand nem bírt a kíváncsiságával.

– És mi az?

– A koldus azt mondta: „Amikor anyádasszony várandós volt veled, adott nekem egy centime-ot. Ezért voltál szerencsés egész életedben.” Ez az igazság.

Bertrand csalódottan nézett rá.

Pierre fölemelte egy ujját, mint a szemfényvesztő, mielőtt bemutatna egy bűvészmutatványt.

– Azután a koldus ledobta piszkos rongyait, és kiderült, hogy egy angyal!

Bertrand félig kételkedett, félig hüledezett.

– Az angyal megáldotta a nagyapám unokatestvérét, azután felszállt a mennyekbe. – Pierre suttogva folytatta. – Azt hiszem, a te anyád is adott alamizsnát egy angyalnak.

Bertrand, aki még nem rúgott be teljesen, csak annyit felelt:

– Talán.

– Jó asszony az anyád? – kérdezte Pierre. Ilyesmire kevesen válaszolnak nemmel.

– Valóságos szent!

– Na ugye! – Egy pillanatra látta maga előtt a saját anyját. Milyen csalódott lenne, ha megtudná, hogy ő a mások rászedéséből él. Viszont Bertrand maga kereste magának, vitatkozott gondolatban. Minek iszik, minek játszik? Ám ezeket a kifogásokat még a képzelt anya sem fogadta el.

Kiverte a fejéből a képet. Most nincs idő lelkifurdalásra: Bertrand kezdi kerülgetni a csalit.

Így hát folytatta:

– Volt egyszer egy öregember – nem az apád –, aki legalább egy fontos tanácsot adott neked.

Bertrand szeme tágra nyílt meglepetésében.

– Sosem értettem, hogy Monsieur Larivière miért olyan segítőkész!

– Mert az őrangyalod küldte. Volt már úgy, hogy hajszál híján menekültél meg a sebesüléstől vagy a haláltól?

– Ötéves koromban eltévedtem. Mindenáron a folyón keresztül akartam hazamenni. Majdnem belefúltam, de egy arra járó szerzetes megmentett.

– Nem szerzetes volt, hanem az őrangyalod.

– Hát ez elképesztő! Igazad van!

– Az anyád jót cselekedett egy álruhás angyallal, és ez az angyal azóta vigyáz rád. Tudom, hogy így van.

Pierre elfogadott egy kupa bort és egy szelet sajtot. Az ingyenétel mindig jól jön.

Papnak tanult, mert ezzel föl lehet mászni a társadalmi szamárlétrán, de alig néhány nap alatt arra is megtanította az egyetem, hogy a diákok eleve két csoportra oszlanak, és a sorsuk már eldőlt. A nemesek és gazdag kereskedők fiaiból apátok és püspökök lesznek – némelyik azt is tudta, melyik dús apátságban vagy püspökségben uraskodhat, mert bizonyos családok kisajátították maguknak ezeket a stallumokat. Viszont a vidéki doktorok, borkereskedők okos fiaiból csak vidéki plébánosok lehettek.

Pierre a második csoportba tartozott, de elhatározta, hogy átjut az elsőbe.

Már az elején ráragadt a kiváltságosokra, akkor, amikor még csak sejthette a választóvonal meglétét. Gyorsan levetette tájszólását, és megtanulta az arisztokraták vontatott beszédét. A szerencse rámosolygott, amikor a gazdag Villeneuve vicomte merő hanyagságból pénz nélkül indult el otthonról, és másnapig kölcsönkért tőle húsz livre-t. Pierre-nek ez volt minden vagyona, de meglátta a különleges alkalmat.

Úgy adta oda Villeneuve-nek a pénzt, mintha csekélység lenne.

Villeneuve másnap elfelejtette megadni.

Pierre kétségbeesett, mégsem szólt. Este darakását vacsorázott, mert még a kenyeret sem engedhette meg magának. Ám Villeneuve másnap is megfeledkezett a fizetésről.

Pierre továbbra sem szólt. Ha kérné vissza a pénzét, Villeneuve és a barátai rögtön tudnák, hogy valójában nem tartozik közéjük; márpedig Pierre-nek az evésnél is fontosabb volt a befogadás.

Egy hónappal később a fiatal nemes lanyhán odavetette:

– Mondja már, Aumande, valóban megadtam azt a húsz livre-t, vagy mégsem?

Pierre óriási akaraterővel azt válaszolta:

– Édes úr, fogalmam sincs róla. Felejtse el. – Váratlan ihlettel hozzátette: – Úgy látom, szüksége van a pénzre.

A többi diák hahotázott, hiszen tudták, milyen gazdag Villeneuve. Ez a szellemesség véglegesítette Pierre helyét a csoportban.

Amikor Villeneuve adott neki egy marék aranyat, számolatlanul vágta zsebre.

Befogadták, de ez azt jelentette, hogy urasan kellett öltöznie, a kirándulásokra fogatot kellett bérelnie, vakmerően kellett játszania, és a fogadókban úgy kellett ételt-italt rendelnie, mintha nem számítana, mibe kerül.

Pierre állandóan kölcsönkért, kizárólag akkor törlesztett, ha rászorították, és utánozta Villeneuve unott járatlanságát pénzügyekben. Alkalomadtán azonban szüksége volt készpénzre.

Hála legyen az égnek az ilyen Bertrand-féle bolondokért.

Miközben Bertrand kitartóan apasztotta a bort a palackban, Pierre lassan, de biztosan bevezette a társalgásba az egyszeri vétel témáját.

Ez minden alkalommal változott. Ma kitalált egy ostoba németet – a bolond a történetben mindig külföldi volt –, aki ékszereket örökölt a nagynénjétől, és el akarja adni Pierre-nek ötven livre-ért, mert nem tudja, hogy az ékszerek több százat is megérnek. Neki, Pierre-nek nincs ötven livre-je, mondta Bertrand-nak, de akinek van, az megtízszerezheti a pénzét. A mesének nem kellett nagyon hihetőnek lennie, az viszont létfontosságú volt, hogyan adják elő. Pierre-nek meg kellett játszania, mennyire nincs ínyére, hogy be kell vonnia ebbe az ügybe Bertrand-t, riadoznia kellett a lehetőségtől, hogy Bertrand megvásárolhatja az ékszereket, sápítoznia kellett Bertrand javaslatától, hogy fogja az ő ötven livre-es nyereségét, és üsse nyélbe Bertrand nevében az üzletet.

Bertrand könyörgött, hogy vegye már el a pénzt. Pierre éppen zsebre akarta vágni, hogy utána örökre eltűnjön Bertrand életéből, amikor belépett Bauchène uram özvegye.

Pierre igyekezett megőrizni a nyugalmát.

Párizsnak háromszázezer lakosa volt, az ifjú azt hitte, nem nagyon fenyegeti a veszély, hogy véletlenül összefut valamelyik áldozatával, főleg mivel gondosan kerülte a törzshelyüket. Ez szörnyű balszerencse volt.

Elfordította az arcát, de nem volt elég gyors, és az asszony észrevette.

– Te! – sipította, és rámutatott.

Pierre a legszívesebben megölte volna.

Mme Bauchène vonzó, negyvenes asszony volt, a mosolya széles, a teste adakozó. Pierre feleannyi idős volt, de azért örömmel elcsábította. Cserébe az asszony lelkesen tanítgatta a szerelem művészetére, amely még új volt Pierre számára, és – ami ennél is fontosabb – mindig adott kölcsönt, ha a szeretője kérte.

Amint a viszony kezdte elveszíteni az ízét, a hölgynek elege lett a kölcsönkérésekből. Ezen a ponton egy férjes asszony sztornírozza a veszteségeit, azt mondja, agyő, és tudomásul veszi, hogy drágán megfizetett az okulásért. Egy férjes asszony nem ütheti nagy dobra Pierre becstelenségét, mert azzal bevallaná a házasságtörést. Egy özvegy azonban más, amire Pierre is rájött, mihelyt Mme Bauchène ellene fordult. Hangosan és hosszan lamentált mindenkinek, aki meghallgatta.

Meg tudja-e akadályozni, hogy az asszony felkeltse Bertrand gyanúját? Nehéz lesz, de sikeresen kivágta magát már ennél valószínűtlenebb helyzetekből is.

A lehető leggyorsabban ki kell paterolnia az asszonyt a kocsmából.

Halkan odaszólt Bertrandnak:

– Ez a szegény asszony sültbolond – azután felállt, meghajolt, és jeges udvariassággal annyit mondott: – Mme Bauchène, állok rendelkezésére, mint mindig.

– Akkor add meg azt a százhúsz livre-t, amivel tartozol!

Kínos. Pierre borzasztóan szeretett volna Bertrand-ra sandítani, hogy lássa, mit szól ehhez, ám ezzel elárulta volna a szorongását. Kényszerítette hát magát, hogy egy pillantást se vessen rá.

– Holnap reggel elviszem a pénzt, ha lesz szíves közölni, hova.

– Azt mondtad, hogy nincs még ötven livre-ed sem! – szólalt meg részegen Bertrand.

Ez még kínosabb.

– Miért holnap? – kérdezte Mme Bauchène. – Miért nem most?

Pierre igyekezett egykedvűséget mutatni.

– Ki hord ennyi aranyat az erszényében?

– Ügyesen hazudsz – mondta az özvegy –, de engem többé nem teszel lóvá!

Pierre hallotta, hogy Bertrand meglepetten felmordul. Kezdte felfogni, hány hét a világ.

Azért tovább próbálkozott. Kihúzta magát, sértődött képet vágott.

– Madame, én Pierre Aumande de Guise vagyok. Talán ismeri a családom nevét. Biztosíthatom, hogy a mi becsületünkkel nem fér össze a csalás.

Az ajtó melletti asztalnál az egyik fegyveres, aki éppen a „francia Calais-ra” ivott, felkapta a fejét, és szúrósan nézett Pierre-re. A fiatalember látta, hogy a férfi valami küzdelemben elvesztette a jobb füle nagyobb részét. Egy pillanatra elbizonytalanodott, de most az özvegyre kellett összpontosítania.

– Nem ismerem a nevedet, de azt tudom, hogy nincs becsületed, ifjú lator – mondta az asszony. – A pénzemet akarom!

– Biztosítom róla, hogy megkapja.

– Akkor tüstént vezess el a házadba!

– Attól tartok, nem tehetem. Anyám, Mme de Châteauneuf nem tekintené megfelelő vendégnek.

– A te anyád legfeljebb madám! – gúnyolódott az özvegy.

– Én azt hittem, diák vagy, és kollégiumban laksz! – mondta Bertrand, akinek a hangja percről percre józanabb lett.

Ez a vég, jött rá Pierre. Nincs többé esélye Bertrand-nál.

– Menj a pokolba! – vágta oda dühösen a fiatalembernek, majd visszafordult Mme Bauchène-hez. Pillanatnyi sajgó vágyat érzett a meleg, súlyos test és a vidám bujaság után, de megkeményítette a szívét. – Te is! – mondta neki.

Magára kanyarította a köpenyét. Micsoda időpocsékolás volt ez. Holnap kezdheti elölről. De mi lesz, ha ismét találkozik egy régi áldozatával? Megkeseredett a szája. Rohadt egy este. Ismét elordították, hogy: „A francia Calais-ra!” Süllyedne el Calais, gondolta Pierre. Az ajtóhoz indult.

Megdöbbenésére a csonka fülű ember feltápászkodott, és elállta az ajtót.

Az isten szerelmére, mi ez már megint?, gondolta Pierre.

– Állj félre – mondta gőgösen. – Ez nem tartozik rád.

A csonka fülű nem mozdult.

– Hallottam ám, amikor azt mondtad, hogy Pierre Aumande de Guise a neved.

– Igen, és jobb, ha tágulsz az utamból, különben meggyűlik a bajod a családommal!

– Nekem sose gyűlik meg a bajom a Guise családdal – felelte az ember csöndes önbizalommal, ami idegesítette Pierre-t. – A nevem Gaston Le Pin.

Pierre fontolgatta, hogy félrelöki, és utána illa berek! Végigmérte Le Pint. Harmincéves lehetett, alacsonyabb nála, de araszos vállú. Szúrós kék szeme volt. Csonka füle azt sugallta, hogy nem idegen tőle az erőszak. Nem egykönnyen lehet félrelökni.

Pierre próbálta megőrizni fölényét.

– Na és, Le Pin?

– A Guise családnak dolgozom. A belső testőrség parancsnoka vagyok. – Pierre szíve összeszorult. – Guise herceg nevében letartóztatlak, amiért főnemesnek adtad ki magad.

– Tudtam én! – rikkantotta az özvegy.

– Jó ember, figyelmeztetlek… – próbálkozott Pierre.

– Majd a bíróság előtt beszélj – szakította félbe megvetően Le Pin. – Rasteau, Brocard, fogjátok meg!

Pierre észre sem vette, hogy két másik fegyveres is fölállt az asztaltól, és zajtalanul közrefogták, most pedig megragadták a karját. Olyan volt a markuk, akár a vasbilincs: meg sem próbált szabadulni. Le Pin biccentett társainak, akik kivonszolták Pierre-t a kocsmából.

– Remélem, felkötnek! – kiáltott utána az özvegy.

Már sötét volt, de a keskeny, kanyargós sikátorokban hemzsegtek az ünneplők, akik hazafias nótákat bőgtek, és azt ordították: „Sokáig éljen a Sebhelyes!” Brocard szaporán lépkedett, Pierre-nek loholnia kellett, nehogy végighúzzák az utcán.

Rettegett arra gondolni, mivel büntethetik, mert nagy bűn volt, ha valaki nemesembernek adta ki magát. De még ha megúszná is, milyen jövője lehet? Találhat más hülyéket, olyanokat, mint Bertrand, elcsábíthat férjes asszonyokat, de minél többeket csap be, annál valószínűbb, hogy elkapják. Meddig élheti ezt az életet?

Kísérőire sandított. Rasteau, aki négy-öt évvel volt idősebb a társánál, egy késpárbajban hagyhatta ott az orrát, mert az arcán tátongó két lyukat vadhús nőtte körül. Pierre várta, hátha ráunnak az éberségre, és lazítanak a szorításon, mire ő kitépi magát, és elvegyül a tömegben, de azok éberek maradtak, a szorításuk sem lazult.

– Hová visztek? – kérdezte. A fegyveresek nem fárasztották magukat válasszal.

Ehelyett kardvívásról diskuráltak, láthatólag a még a fogadóban elkezdett beszélgetést folytatva.

– Felejtsd el a szívet – mondta Rasteau. – A hegy elcsúszhat a bordákon, és legföljebb megkarcolja a másikat.

– Akkor hova célzol? A torokra?

–Túl kis célpont. Én hasra megyek. A penge a belek közé hatolva nem öli meg azonnal, de megbénítja. Annyira fáj neki, hogy nem tud mással foglalkozni. – Olyan vékony hangon vihogott, ami nem illett brutális külsejéhez.

Pierre hamarosan rájött, hova tartanak. Befordultak a rue Vieille du Temple-re. A Guise család ide építtette új palotáját, amely egész háztömböt foglalt el. Pierre gyakran álmodott arról, hogy felhág azon a fényesre csiszolt grádicson, és belép a nagyterembe. De a kertkapuhoz vezették, és a konyhán át lépett be a házba. Lementek egy lépcsőn a sajtszagú pincébe, amely tele volt hordókkal és ládákkal. Durván belökték egy szobába, rácsapták az ajtót. Feltették a keresztrudat. Pierre azért megpróbálta kinyitni az ajtót, de nem nyílt.

A cella hideg volt, és bűzlött, mint egy sörház árnyékszéke. A folyosón égő gyertya halvány fényt vetett az ajtó rácsos nyílásán át. Pierre földes padlót és boltíves téglamennyezetet látott. Az egyetlen berendezési tárgy egy éjjeliedény volt, amelyet használtak, de nem ürítettek – innen a bűz.

Pierre élete hajmeresztő gyorsasággal lett szarrá.

Úgy gondolta, hogy éjszakára itt tartják. Leült, a falnak támaszkodott. Reggel bíró elé kerül. Ki kell találnia, mit mondjon. Szüksége lesz egy hazugságra, amit előadhat a bíróságnak. Ha jól játszik, akár meg is úszhatja a komolyabb büntetést.

De valamiért túlságosan csüggedt volt ahhoz, hogy kiagyaljon egy mesét. Folyton azon rágódott, mitévő legyen, ha ennek vége. Amikor a gazdag klikkhez tartozott, élvezte az életet. Feledhetetlen, mámorító élmény volt veszíteni a kutyaviadalokon, hatalmas borravalót adni a kocsmatündéreknek, kecskegida bőréből varrott kesztyűt vásárolni. Most minderről le kell mondania?

Az volt az egészben a legjobb, ahogy elfogadták. Nem is sejtették, hogy Pierre fattyú, és egy fattyú fia. Viselkedésükben nyoma sem volt leereszkedésnek. Gyakran invitálták kellemes kiruccanásokra. Ha valamilyen okból lemaradt a többiektől, amikor kocsmáról kocsmára jártak a Latin negyedben, valamelyik okvetlenül megszólalt: „Hol ez az Aumande?” Ilyenkor megálltak és bevárták. Ahogy ez most az eszébe jutott, csaknem elsírta magát.

Szorosabban összevonta a köpenyét. A hideg padlón kell aludnia? Olyan külsővel akart megjelenni a bíróság előtt, mint aki akár lehetne is Guise.

Világosabb lett a cellájában. Zaj hallatszott a folyosón. Levették a keresztrudat, az ajtó kitárult.

– Talpra! – mondta egy nyers hang.

Pierre feltápászkodott.

Ismét megragadták a karját, olyan szorosan, hogy búcsút mondhatott minden álomnak a szökésről.

Gaston Le Pin várta az ajtó előtt. Pierre összeszedte régi pimaszságának roncsait.

– Gondolom, most elengedsz – mondta. – Bocsánatkérést követelek.

– Pofa be! – mordult rá Le Pin.

Végigvezette a folyosón a hátsó lépcsőig, azután keresztül a földszinten, majd fel a főlépcsőn. Pierre most már teljesen összezavarodott. Úgy kezelték, akár egy bűnözőt, de felvezették a palota piano nobiléjére, mint egy vendéget.

Le Pin előrement egy mintás szőnyeggel és súlyos, színpompás brokátfüggönyökkel berendezett szobába, ahol egy kéjesen meztelen nőt ábrázoló festmény lógott a kandalló fölött. Két gazdag öltözékű férfi ült kárpitozott karosszékekben, és halkan vitatkoztak. Köztük egy kis asztal állt, azon egy kancsó bor, két pohár meg egy tányér, tele dióval, szárított gyümölccsel és aprósüteménnyel. Nem törődtek az érkezőkkel, csak beszélgettek tovább, ügyet sem vetve rá, ki hallja meg őket.

Nyilvánvalóan testvérek voltak, mindkettő jó alakú, hajuk-szakálluk szőke. Pierre felismerte őket. A király után ők voltak a leghíresebb emberek Franciaországban.

Egyiküknek szörnyű forradás éktelenkedett mindkét orcáján, egy lándzsa nyoma, amely keresztülszúrta a szájüregét. A legenda szerint a lándzsahegy letört, mire a sebesült visszalovagolt a sátrához, és még csak nem is ordított, amikor a seborvos kihúzta a pengét. Ez volt François, Guise hercege, akit Sebhelyesnek ismertek. Néhány nap választotta el a harminckilencedik születésnapjától.

Az öccse, aki öt évvel később ugyanazon a napon született, Charles volt, Lotaringia bíborosa. Papi hivatásának égővörös köntösét viselte. Tizennégy évesen tették meg Reims érsekévé, és mostanra annyi zsíros egyházi javadalmat harácsolt össze, hogy ő lett Franciaország egyik leggazdagabb embere, akinek éves jövedelme elérte a döbbenetes háromszázezer livre-t.

Pierre évek óta ábrándozott róla, hogy találkozik velük. Ők voltak a leghatalmasabb emberek az országban a királyi család után. Álomvilágában a Guise-ek megtették tanácsadóvá, majdnem úgy beszéltek vele, mint aki egyenlő velük, kikérték a véleményét politikai, pénzügyi, sőt katonai döntéseik előtt.

Most pedig úgy áll előttük, akár egy bűnöző.

Figyelte a beszélgetést. Charles bíboros halkan azt mondta:

– A király még nem igazán nyerte vissza a tekintélyét a saint-quentini vereség óta.

– Viszont calais-i győzelmem segített! – felelte François herceg.

Charles megrázta a fejét.

– Azt a csatát megnyertük, de a háborút elveszítettük.

Pierre minden félelme ellenére megbabonázva hallgatta őket. Franciaország régóta harcolt Spanyolországgal Nápoly és más itáliai államok uralmáért. Anglia Spanyolországot támogatta. Franciaország visszaszerezte Calais-t, de az itáliai államokat nem. Rossz üzlet volt, de ezt kevesen merték ilyen nyíltan kimondani. A két testvér rendkívül biztos volt a hatalmában.

Le Pin kihasznált egy szünetet, és megszólalt:

– Itt van a szélhámos, nagyuraim. – A fivérek felnéztek.

Pierre összehúzta magát. Pergő nyelvével, hihető hazugságaival máskor is kivágta magát szorult helyzetekből. A problémát lehetőségnek kell tekintenie. Ha szemfüles lesz, és használja az eszét, akár még nyerhet is a találkozáson.

– Szép jó estét, nagyuraim – mondta méltóságteljesen. – Váratlan megtiszteltetés önökkel találkozni.

– Akkor beszélj, ha kérdeznek, seggfej! – förmedt rá Le Pin.

Pierre ránézett.

– Tartózkodj a durva beszédtől a bíboros jelenlétében – mondta. – Különben teszek róla, hogy móresre tanítsanak.

Le Pin felhorkant, de habozott megütni Pierre-t a gazdái előtt.

A testvérek összenéztek. Charles mulatva felvonta a szemöldökét. Pierre meghökkentette őket. Jól van.

– Családunk tagjának adod ki magad – szólalt meg a herceg. – Ez súlyos sértés.

– Alázatosan könyörgök bocsánatáért. – Mielőtt bármelyik Guise válaszolhatott volna, Pierre már folytatta is: – Az apám egy fejőlány törvénytelen gyermeke volt Thonnance-lès-Joinville-ben. – Utálta ezt a történetet, mert igaz volt, és szégyenletes. De most kutyaszorítóban volt. Folytatta: – A családi legenda szerint egy nyalka ifjú volt a szeretője Joinville-ből, a Guise család egyik rokona.

François kétkedően felmordult. A Guise-ek családi erődje valóban a champagne-i Joinville-ben található, és annak a közelében terül el Thonnance-lès-Joinville, mint azt a neve is bizonyítja. Viszont számtalan leányanya fogja a vétkét arisztokrata szeretőre. Bár ez gyakran igaz is.

Pierre folytatta:

– Az apám iskolába járt, és ő lett a helyi plébános, hála apjauruk ajánlásának, aki már a mennyekben van, nyugodjék békében.

Tudta, hogy amit mond, simán elhihető. A nemes családok nyíltan nem ismerték el fattyaikat, de gyakran segítettek rajtuk azzal a hanyagsággal, amellyel az ember lehajol, hogy kihúzzon egy tüskét egy sánta kutya lábából.

– Hogy lehetsz egy pap fia, aki cölibátusban él? – kérdezte François herceg.

– Az anyám a gazdasszonya. – A papok nem nősülhettek, de gyakran tartottak szeretőt, akinek „gazdasszony” volt a hivatalos neve.

– Szóval te kétszeresen törvénytelen vagy!

Pierre elvörösödött, ezúttal őszintén. Nem kellett mímelnie, hogy szégyelli a születését. A herceg megjegyzése ugyanakkor felbátorította, mert arra utalt, hogy a történetét komolyan vették.

– Még ha igaz is a családi legenda, akkor sincs jogod, hogy a családunk nevét használd, mint ahogy bizonyára te is rájöttél – folytatta a herceg.

– Tudom, hogy hibáztam – bólintott Pierre. – De egész életemben felnéztem a Guise-ekre. Eladtam volna a lelkem, hogy önöket szolgálhassam. Tudom, hogy meg kell büntetniük, de kérem, inkább használjanak. Adjanak feladatot, és esküszöm, lelkiismeretesen teljesítem. Bármit megteszek, amit kérnek. Bármit!

A herceg lenézően csóválta a fejét.

– Nem tudom elképzelni, hogy létezzen szolgálat, amelyet tehetnél nekünk.

Pierre kétségbeesett. Szívét-lelkét beleadta ebbe a beszédbe, és kudarcot vallott.

Ekkor közbeszólt Charles bíboros.

– Ami azt illeti, lenne valami.

Pierre szíve reménykedve ugrott egyet.

François herceg enyhe ingerültséggel nézett az öccsére.

– Csakugyan?

– Igen.

A herceg intett, mintha azt mondaná: „parancsolj”.

Charles bíboros folytatta:

– Párizsban protestánsok vannak.

A bíboros bigott katolikus volt, ami nem meglepő, tekintve, milyen sok pénzt keresett az egyházon. És a protestánsokat illetően igaza volt. Noha Párizs erősen katolikus városnak számított, ahol minden vasárnap népszerű hitszónokok ócsárolták habzó szájjal a szószékekről az eretnekeket, létezett a városban egy kisebbség, amely mohón hallgatta a vádakat a papok ellen, akik zsebre vágják a perselypénzt, és semmit sem tesznek a gyülekezetükért. Egyeseket annyira felháborított az egyház romlottsága, hogy vállalták a titkos protestáns istentiszteletek kockázatát, jóllehet ez bűnnek számított.

Pierre úgy tett, mintha felháborodna.

– Az ilyen emberek halált érdemelnek!

– Meg is kapják – bólintott Charles. – De először meg kell találnunk őket.

– Erre képes vagyok! – vágta rá Pierre.

– Kell a feleségeik, gyermekeik, barátaik és rokonaik neve is.

– Több diáktársam a Sorbonne-on rokonszenvezik az eretnekséggel.

– Tudd meg, hol kaphatók olyan könyvek és röpiratok, amelyek bírálják az egyházat.

Református irodalommal kereskedni olyan bűn volt, amelyért halál járt.

– Majd célozgatok – mondta Pierre. – Úgy teszek, mintha őszintén kételkednék.

– Mindenekelőtt ismerni akarom azokat a helyeket, ahol a protestánsok tartják istenkáromló összejöveteleiket.

Pierre összevonta a szemöldökét, mert támadt egy gondolata. Charles-nak feltehetőleg nem az utolsó pár percben jutott eszébe, hogy ilyen információkat akar.

– Eminenciádnak bizonyára vannak emberei az efféle nyomozásokhoz.

– Nem kell ismerned őket, és ők sem ismernek téged.

Szóval egy lesz a kémek légiójában.

– Én leszek a legjobb!

– Jól megfizetünk, ha így lesz.

Pierre alig hitte el, hogy ilyen szerencsés. Annyira megkönnyebbült, hogy szeretett volna eliszkolni, mielőtt Charles meggondolja magát, de a nyugodt önbizalom légkörét kellett sugároznia.

– Köszönöm, hogy megbízik bennem, bíboros úr.

– Ne képzeld, hogy megbízom benned – mondta Charles nyugodt megvetéssel. – De az eretnekek kiirtására az ember azt az eszközt kénytelen használni, ami akad.

Pierre nem akart így távozni. Valahogyan imponálnia kell a fivéreknek. Eszébe jutott a beszélgetés, amelyet akkor folytattak, amikor őt behozták. Minden óvatosságot félredobva megszólalt:

– Egyetértek azzal, amit eminenciás uram mondott arról, hogy növelni kell őfelsége, a király tekintélyét.

Charles úgy nézett rá, mintha nem tudná, megsértődjék-e vagy nevessen Pierre pimaszságán.

– Csakugyan? – kérdezte.

Pierre folytatta.

– Most egy nagy, pompás, színes ünnepségre van szükség, hogy elfeledtessük a saint-quentini szégyent.

A bíboros alig észrevehetően bólintott.

Pierre vérszemet kapott:

– Olyasmire, mint egy királyi esküvő.

A testvérek összenéztek.

– Tudod, azt hiszem, igaza van ennek a csirkefogónak – mondta François herceg.

Charles biccentett.

– Ismerek embereket, akik ennél kevésbé értik a politikát.

Pierre föllelkesült.

– Köszönöm, nagyuram!

Charles elvesztette az érdeklődését. Fölvette a borát, és annyit mondott:

– Távozhatsz.

Pierre az ajtóhoz indult, azután megállapodott a tekintete Le Pinen. Eszébe jutott valami, és visszafordult.

– Eminenciás uram – szólította meg Charles-t. – Amikor megszereztem a címeket, ahol a protestánsok összegyűlnek, kegyelmednek hozzam-e el vagy valamelyik szolgájának?

A bíboros kezében megállt a pohár.

– Csakis nekem személyesen – mondta. – Minden esetben. Most elmehetsz. – Ivott egy kortyot.

Pierre diadalmasan vigyorgott Le Pinre.

– Köszönöm, nagyuram! – Azzal kiment.

*

Sylvie Palot előző nap figyelt föl a jóképű ifjúra a halpiacon. Nem halkufár volt, ahhoz túlságosan elegánsan öltözött, kék zekéjének hasítékain kilátszott a fehér selyembélés. Tegnap lazacot vásárolt, de azt is olyan felületesen, nem annak az embernek a lelkesedésével, aki meg is akarja enni, amit vett. Ismételten rámosolygott a lányra.

Aminek Sylvie akaratlanul örült.

Szemrevaló ifjú volt, haja és pelyhedző szakálla szőke. A lány húsznak nézte. Vagyis három évvel idősebb nála. Vonzó magabiztosság áradt belőle.

Sylvie-nek már volt egy hódolója a szomszéd házból, ahol Mauriacék laktak. Apa és fia nem nőttek túlságosan magasra, ám ezt víg tréfálkozással ellensúlyozták. Az apa, Luc igazi charmeur volt, szerette is mindenki, talán ezért lehetett olyan sikeres fuvarozó; a fiú, Georges, aki Sylvie-nek csapta a szelet, csupán sápatag utánzata volt az idősebb Mauriacnak. Ízetlen tréfálkozás és nehézkes érzelgés volt minden, ami telt tőle. A lány nem bánta volna, ha két évre eltűnik valahova, és közben felnő.

Új csodálója egy januári hideg reggelen szólította meg a piacon. A hó megmaradt a Szajna partján, a halárusok hordóiban vékony jéghártya úszott a vízen. A magasban a téli koplalástól ingerült sirályok visítottak a dús lakoma láttán.

– Honnan lehet tudni, hogy friss-e a hal? – kérdezte az ifjú.

– A szeméről – felelte a lány. – Ha ködös, akkor a hal állott. A szemnek tisztának kell lennie.

– Olyannak, mint a kegyedé – felelte az ifjú.

Sylvie elnevette magát. Legalább elmés. Georges Mauriac csak olyan ostobaságokat mond, mint hogy csókolóztál már valakivel?

– Továbbá be kell nézni a kopoltyúja alá – folytatta a magyarázatot. – Ott rózsaszínűnek és nedvesnek kell lennie. Jaj, istenem. – A szájához kapta a kezét, és érezte, hogy vörösödik. Most módot adott a fiatalembernek, hogy megeresszen egy malac tréfát valami másról, aminek ugyancsak rózsaszínnek és nedvesnek kell lennie.

Derű suhant át az ifjú arcán, de csupán annyit mondott:

– Majd észben tartom. – A lány méltányolta a tapintatát. Ez az ember nem volt olyan, mint Georges Mauriac.

Odaállt a lány mellé, miközben Sylvie vett három kis pisztrángot, az apja kedvencét, amiért egy sout és hat centime-ot fizetett. Akkor is elkísérte, amikor hazafelé indult a pisztrángokkal a kosarában.

– Mi a neve? – kérdezte a lány.

– Pierre Aumande. Azt tudom, hogy a kegyedé Sylvie Palot.

A lány szerette az egyenes beszédet, így hát megkérdezte:

– Talán figyelt?

Pierre habozott, és mintha zavarba esett volna, azt válaszolta:

– Hát, igen.

– Miért?

– Mert kegyed olyan szép.

Sylvie tudta, hogy kellemes, nyílt arca, hibátlan bőre és kék szeme van, de nem volt biztos benne, hogy valóban szép-e, így hát azt felelte:

– Ez minden?

– Továbbá eszes.

Azaz van más is. Akaratlanul elcsüggedt. Hiúság volt akár egy pillanatig is feltételezni Pierre-ről, hogy a szépségével babonázta meg. Talán végül mégis Georges Mauriacnál köt ki.

– Jobb, ha nyíltan beszél – mondta, és iparkodott titkolni csalódottságát.

– Hallott valaha Rotterdami Erasmusról?

Hát persze hogy hallott. Libabőrös lett a karja. Pár percre megfeledkezett róla, hogy ő és családja bűnözők, akiket valószínűleg kivégeznének, ha elkapnák őket, de most visszatért az ismerős félelem.

Nem volt olyan ostoba, hogy válaszoljon, még akkor sem, ha ilyen elbűvölő gavallér kérdezi. Pillanatnyi töprengés után visszakérdezett:

– Miért érdekli?

– Mert diák vagyok. Az egyetemen azt tanultuk, hogy Erasmus bűnös ember, a reformáció előfutára, de én a saját szememmel akarnék meggyőződni róla. Viszont a könyvtárban nincs egy példány sem.

– Honnan tudhatnék én az ilyesmiről?

Pierre vállat vont.

– A kegyed apja nem nyomdász?

Bizonyosan figyelte őt. De az igazat csak nem tudhatja.

Sylvie és a családja isteni küldetést teljesítettek. Szent kötelességük volt segíteni honfitársaiknak, hogy megismerjék az igaz vallást. Ezt azzal érték el, hogy könyveket árultak, elsősorban természetesen a francia nyelvű Bibliát, hogy mindenki könnyen megérthesse, és maga is lássa, milyen bűnös a katolikus egyház, ám emellett tudósok kommentárjait is terjesztették, köztük Erasmusét, akik megvilágították a dolgok értelmét azoknak az olvasóknak, akik tompa eszűek voltak az önálló következtetéshez.

Borzasztó kockázat volt minden egyes ilyen könyvnek az eladása. Halál járt érte.

– Miből gondolja, hogy ilyesfajta irodalmat árusítunk? – kérdezte. – Hiszen azt tiltja a törvény!

– Az egyik diák úgy gondolta, hogy talán igen.

Szóval csak pletyka, bár az is elég aggasztó.

– Akkor kérem, közölje vele, hogy téved.

– Jól van. – Pierre csalódottnak látszott.

– Nem tudja, hogy a nyomdákat bármikor átkutathatják tiltott könyvek után? Nálunk is többször jártak. A hírnevünk folt nélküli.

– Gratulálok.

Még néhány lépést jött a lány mellett, azután megállt.

– Akárhogy is, örülök, hogy megismerhettem kegyedet.

– Várjon! – mondta Sylvie.

A tiltott könyveket jobbára olyanok vásárolták, akiket Palot-ék ismertek, férfiak és asszonyok, akikkel egymás mellett imádták az urat elrejtőzve, tiltott istentiszteleteken. Néhány más vevőt ismert keresztyén felebarátaik ajánlottak, noha így is kockázatot jelentettek, mert ha letartóztatták és megkínoznák volna őket, valószínűleg mindent bevallottak volna.

Ám a reformátusok kötelesek voltak vállalni azt a még ennél nagyobb veszélyt is, hogy idegeneknek kellett beszélniük hitükről, mert ez volt az egyetlen mód, hogy terjesszék az evangéliumot. Sylvie-nek az a munka adatott, hogy katolikusokat térítsen át, és most talán lehetősége nyílik erre. Továbbá, ha most hagyja, hogy Pierre elmenjen, talán sosem látja többé.

Pierre őszintének mutatkozott. Vonakodva közeledett a lányhoz, mintha valóban félne. Nem látszott szószátyárnak, fecsegőnek, kötekedőnek, bolondnak vagy iszákosnak: Sylvie nem talált okot rá, hogy visszautasítsa.

Az most mellékes, hogy a szokásosnál talán készségesebben vállalta a kockázatot, mert a lehetséges áttérő vonzó ifjú volt, akinek láthatólag ő is tetszett.

Vállalnia kell az életveszélyt, és kérnie kell az urat, hogy védje meg.

– Jöjjön be a boltba ma délután – mondta. – Hozzon négy livre-t. Vásároljon egy latin nyelvtant, és semmiképpen se említse Erasmust.

Az ifjút mintha meglepte volna ez a váratlan határozottság, de csak annyit mondott:

– Rendben.

– Utána este találkozzunk a halpiacon. – Olyankor kihalt a folyópart. – Hozza magával a grammatikát.

– És azután?

– Azután bízzunk Istenben. – Választ nem várva megfordult, és elment.

Hazafelé csak azért imádkozott, hogy ne bizonyuljon hibának, amit tett.

Párizs három részre oszlott. A legnagyobb rész, a Ville, a Szajna északi, jobb partján terült el. A déli bal parton volt a kisebbik, az Universitas, más néven a Latin negyed, mert minden diák beszélt latinul. A kettő között lapult Île de la Cîté apró szigete. Itt lakott Sylvie.

Az óriási Notre-Dame-székesegyház árnyékában bújt meg a házuk. A földszinten volt az üzlet, ahol dróthálós ajtajú, lelakatolt szekrényekben sorakoztak a könyvek. Sylvie és a szülei az emeleten laktak. Hátul volt a nyomda. Sylvie és az anyja, Isabelle vezette a boltot; Giles, a lány apja, aki nem volt túl jó üzletember, a műhelyben dolgozott.

A pisztrángot hagymával és fokhagymával sütötte meg a fönti konyhában, kenyeret és bort is tett az asztalra. Egyszer csak megjelent a macskája, Fifi. Sylvie nekiadta a pisztráng fejét, a macska kényeskedve nekilátott, a szemmel kezdte a lakomát. Sylvie-t aggasztotta, amit délelőtt tett. Vajon eljön a diák? Vagy inkább a magisztrátus tisztje érkezik fegyveresekkel, hogy eretnekség vádjával letartóztassa az egész családot?

Elsőnek Giles evett, Sylvie kiszolgálta. Apja nagydarab férfi volt, karja-válla csupa izom az ólombetűkkel töltött, súlyos tölgy nyomóformák emelgetésétől. Rosszkedvében visszakézből úgy oda tudott vágni Sylvie-nek, hogy a lány átrepült a szobán. De a pisztráng puha és omlós volt, amitől Giles felvidult.

Amikor apja felállt az asztaltól, Sylvie ült be a boltba, amíg Isabelle ebédelt, majd helyet cseréltek, ám Sylvie-nek nem volt étvágya.

Ebéd után visszatért a boltba. Történetesen egyetlen vevőjük sem volt, és Isabelle azonnal megkérdezte:

– Mi bánt?

Sylvie elmesélte Pierre Aumande-ot.

Isabelle nyugtalankodott.

– Újabb találkozót kellett volna megbeszélned vele, hogy többet tudj meg róla, mielőtt meghívod a boltba.

– Tudom, de milyen indokkal találkoztunk volna? – Isabelle ravaszkás pillantást vetett rá, mire Sylvie azt mondta: – Ne haragudjon, anyám. Tudja, hogy nem értek a magakelletéshez.

– Ennek örülök – felelte Isabelle. – Azért, mert túlságosan tisztességes vagy. Akárhogy is, vállalnunk kell a kockázatot, ez a keresztünk.

– Remélem, nem az a fajta, aki lelkiismereti rohamában kitálal a gyóntatójának.

– Hihetőbb, hogy megijed és visszakozik. Valószínűleg sosem látod többé.

Sylvie nem éppen ebben reménykedett, de ezt nem mondta.

Beszélgetésüket egy vevő szakította félbe. Sylvie kíváncsian nézett rá. Ide jobbára elegáns emberek jártak, mert a szegények nem engedhették meg maguknak a könyvek fényűzését. Ez a fiatal férfi célirányos, ám egyszerű, elnyűtt ruhát viselt. Vastag kabátja pecsétes lett az úton, nehéz csizmáját por lepte. Bizonyára vándor lehet. Olyan fáradtnak és aggodalmasnak látszott, hogy Sylvie megsajnálta.

– Giles Palot-val óhajtok beszélni – mondta a férfi idegenes kiejtéssel.

– Szólok neki. – Isabelle átment a boltból a hátsó műhelybe.

Sylvie kíváncsi lett. Mit akarhat ez az utazó az apjától, ha nem könyvet vásárol?

– Messziről jött?

Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, újabb vevő lépett be. Sylvie felismerte: a székesegyház egyik papja volt. Ő és az anyja elővigyázatból nem győztek alázatoskodni a papoknak. Giles semmi ilyet nem tett, de hát ő mindenkihez pokróc volt.

– Jó napot, Dom Raphael, nagyon örülünk, hogy megtisztel minket a főesperes úr.

A piszkos köpenyű fiatalember hirtelen bosszúsnak tűnt. Sylvie-t érdekelte volna, hogy van-e oka nem kedvelni a főespereseket.

– Van zsoltároskönyvetek? – kérdezte Raphael.

– Természetesen. – Sylvie kinyitotta az egyik szekrényt, és elővett egy latin változatot, feltételezve, hogy Raphael nem a francia fordításra kíváncsi, még akkor se, ha a Sorbonne teológiai fakultása hagyta jóvá. Úgy sejtette, a főesperes ajándékot akar vásárolni valakinek, mert neki már megvolt az egész Biblia. – Igazán szép ajándék – mondta. – A bordázás aranyfüsttel készült, és két színben nyomtatták.

Raphael lapozgatott.

– Valóban kellemetes.

– Öt livre – mondta Sylvie. – Igazán méltányos ár. – Közönséges embernek kisebb vagyon, de a főesperes nem közönséges ember volt.

Ebben a pillanatban egy harmadik vevő is belépett, akiben Sylvie felismerte Pierre Aumande-ot. Noha örült a mosolygó ifjúnak, tiszta szívből remélte, hogy nem alaptalanul feltételezett róla diszkréciót. Szörnyű baj lenne, ha Erasmusról kezdene beszélni egy főesperes és egy rejtélyes idegen jelenlétében.

Az anyja ekkor érkezett vissza a nyomdából.

– A férjem azonnal itt lesz – mondta az idegennek. Látva, hogy Sylvie a főesperessel foglalkozik, a másik vevőhöz fordult. – Mutathatok valamit, uram?

Sylvie ránézett az anyjára, és figyelmeztetően tágra nyitott szemmel jelezte, hogy az utolsónak érkezett vevő a diák, akiről beszélt. Isabelle alig észrevehető bólintással jelezte, hogy megértette. Anya és lánya megtanulta Giles mellett ezt a néma társalgást.

– Egy latin nyelvtanra van szükségem – mondta Pierre.

– Azonnal. – Isabelle odament a megfelelő szekrényhez, kikereste a könyvet, és a pulthoz vitte.

Giles bejött a hátsó ajtón. Mivel a három vevőből éppen kiszolgált kettőt az asszonynép, feltételezte, hogy a harmadik keresi őt.

– Tessék! – mondta azzal a nyerseséggel, amely miatt a felesége igyekezett távol tartani az üzlettől.

Az utazó habozott, láthatólag feszélyezte valami.

– Keres valamit? – türelmetlenkedett Giles.

– Izé… vannak bibliai történeteik francia nyelven? Képekkel.

– Hát persze hogy vannak – felelte Giles. – Az fogy a legjobban. De ezt a feleségemtől is megkérdezhette volna ahelyett, hogy iderángat a nyomdából.

Sylvie nem bánta volna, ha az apja kedvesebb a vevőkhöz. Egyébként különös, hogy az utazó név szerint kereste az apját, most meg előáll ezzel a világias óhajjal. Az anyjára sandított. Isabelle kissé összevonta a szemöldökét, jelezve, hogy ő is furcsállja a dolgot.

A lány észrevette, hogy az anyja is ugyanolyan kíváncsian hallgatja a diskurzust, mint ő.

– Az embereknek a plébánosuktól illene hallaniuk a bibliai históriákat – dohogott a főesperes. – Ha maguk kezdik olvasgatni a Bibliát, okvetlenül félreértelmezik. – Kiszámolta aranyban a pultra a zsoltároskönyv árát.

Vagy pedig nagyon is jól értelmezik, gondolta Sylvie. Amikor a közember még nem tudta elolvasni a Bibliát, a papok bármit mondhattak, és ez nagyon megfelelt nekik, mert a gyülekezet félt Isten igéjének fényességétől, amely átvilágított tanításon és szertartáson.

– Amilyen igaz! – szólalt meg mézesmázosan Pierre. – Már ha tisztelendőséged megengedi egy alázatos diáknak, hogy kifejtse a véleményét. Szilárdnak kell lennünk, különben végül külön szektája lesz minden vargának és takácsnak!

A független mesteremberek, például a vargák és a takácsok, különösen hajlottak a protestantizmusra. Sylvie szerint a munkájuk időt adott nekik a gondolkodásra, és nem rettegtek annyira a papoktól és a nemesektől, mint a parasztok.

Azért meglepte ez a negédes hang attól a Pierre-től, akit a felforgató irodalom érdekel. Furcsállóan nézett rá. Az ifjú kacsintott.

Csakugyan elbűvölő volt!

Sylvie elfordította a tekintetét, begöngyölte a főesperes zsoltároskönyvét egy darab négyszögletes nyersvászonba, majd átkötötte zsineggel.

Az utazó megorrolt a főesperes dorgálása miatt.

– Franciaország lakóinak fele sosem látja a papját – mondta kihívóan.

Ez azért túlzás, gondolta Sylvie, noha igaz, hogy túl sok pap vágja zsebre a jövedelmet úgy, hogy sosem látogatja meg a parókiáját.

Ezt a főesperes is tudta, és nem válaszolt. Fogta a zsoltároskönyvet, és nagy dérrel-dúrral távozott.

– Becsomagolhatom önnek ezt a nyelvtant? – fordult Isabelle az ifjúhoz.

– Igen, kérem.

Pierre kiszámolt négy livre-t.

– Akkor most kéri ezt a mesekönyvet, vagy sem? – kérdezte az utazótól Giles.

Az a könyv fölé hajolt, amelyet Giles elébe lökött, és megvizsgálta az illusztrációkat.

– Ne siettessen – mondta határozottan. Nem félt vitatkozni a főesperessel, és lepergett róla Giles gorombáskodása. Több volt ebben az emberben, mint amit ki lehetett nézni piszkos külleméből.

Pierre fogta a csomagját, és távozott. A boltban most már csak egy vevő maradt. Sylvie úgy érezte, mintha a dagály vonulna vissza.

Az utas egy csattanással becsukta a könyvet, kiegyenesedett és bemutatkozott:

– Guillaume vagyok Genfből.

Sylvie hallotta, hogy Isabelle-nek elakad a lélegzete.

Giles magatartása tüstént megváltozott. Megrázta Guillaume kezét, és azt mondta neki:

– Isten hozta, kerüljön beljebb – majd fölvezette a lakásba.

Sylvie félig már értette, amit lát. Tudta, hogy Genf független, református város, amelyben a nagy Kálvin János az úr. Csakhogy Genf legalább négyszáz kilométerre van.

– A Konzisztórium hittérítőket képez ki, és szétküldi őket Európába, hogy hirdessék az új evangéliumot – magyarázta Isabelle. – A legutolsót Alphonse-nak hívták. Akkor tizenhárom éves voltál.

– Alphonse! – Sylvie emlékezett a lelkes fiatalemberre, aki észre se vette őt. – Sosem értettem, miért lakott itt.

– Ők hozzák nekünk Kálvin írásait és más munkákat, hogy apád másolja le, és nyomtassa ki őket.

Sylvie ostobának érezte magát. Sosem gondolkodott el azon, honnan származnak a református írások.

– Sötétedik – mondta Isabelle. – Ideje, hogy előkeress egy Erasmust a diákodnak.

– Anyám mit szól hozzá? – kérdezte Sylvie, miközben fölvette a kabátját.

Isabelle mindentudó mosollyal nézett rá.

– Csinos csibész, hm?

Sylvie kérdése Pierre megbízhatóságára vonatkozott, nem a külsejére; de inkább nem erőltette ezt a beszélgetést, mert nem akart megijedni. Mormolt valamilyen semmitmondó választ, és kiment.

Észak felé tartott, a folyón túlra. A Notre-Dame híd ékszerészei és divatárusai már zártak. A Ville-ben elindult a rue Saint-Martinen, Párizs észak–déli irányú főútvonalán. Pár perccel később megérkezett a rue du Murhöz, bár ez inkább köz volt, mint utca. Egyik oldaláról a városfal tekintett le néhány épület hátsó bejáratára és egy elvadult kert magas, hátsó kerítésére. Sylvie megállt egy istállónál egy ház mögött. A házban egy öregasszony lakott, aki nem tartott lovat. Az istálló ablaktalan, meszeletlen, toldott-foldott, elhanyagolt, mindazonáltal szilárd épület volt erős ajtóval, titoktartó, súlyos zárral. Giles néhány éve vásárolta.

Az ajtófélfa mellett derékmagasságban egy laza fél tégla volt a falban. Miután ellenőrizte, hogy senki sem figyeli, Sylvie kihúzta a téglát, benyúlt a lyukba, kivett egy kulcsot, a helyére illesztette a téglát. Elfordította a kulcsot a zárban, belépett, bezárta az ajtót, rátolta a reteszt.

A fali tartóban volt egy gyertya. Sylvie hozott magával tűzszerszámot: kovát, nagy D betűt formázó acélt, amely épp illett karcsú ujjaira, száraz faforgácsot és egy darab rongyot. Amikor a kova lecsapott az acél D-re, szikrák pattantak a tűzszerszámos dobozba, rá a forgácsra, amely gyorsan lángra kapott. Erről Sylvie meggyújtotta a rongyot, majd végül a gyertyát.

A pisla fény régi hordók sorait emelte ki a sötétségből, amelyek a földtől a tetőig oszlopokban álltak a fal mellett. A legtöbbet homokkal töltötték meg, amitől olyan nehezek lettek, hogy egyetlen ember mozdítani se bírta volna őket, de néhányat üresen hagytak. Egyformának látszottak, ám Sylvie meg tudta különböztetni az oszlopokat. Gyorsan félretolta az egyiket, és belépett a résbe. A hordók mögött könyvek voltak deszkaládákban.

A legnagyobb veszélyt az jelentette a Palot család számára, amikor a csempészett könyveket kinyomtatták és bekötötték Giles műhelyében. Ha rosszkor tartottak volna házkutatást náluk, akkor mind meghalnak. De ahogy a könyvek elkészültek, ládákba rakták őket – a tetejükre mindig jutott álcázóréteg, olyan irodalom, amelyet a katolikusok jóváhagytak –, azután egy kézikocsival idehozták ebbe a raktárba, és a nyomda folytatta az engedélyezett könyvek előállítását. Az idő nagyobb részében a katedrális melletti házhoz tapadó nyomdában nem volt semmi törvénytelen.

Csak hárman tudtak a raktárról: Giles, Isabelle és Sylvie, a lány is csupán azóta, hogy betöltötte a tizenhatot. Még Palot-ék munkásai sem sejtették a létezését, jóllehet valamennyien reformátusok voltak: nekik azt mondták, hogy a kész könyveket egy titkos nagykereskedőnek szállítják le.

Sylvie megkereste az „AS” jelzésű ládát. Ebben volt az Alkibiadész szilénjei, valószínűleg Erasmus legfontosabb munkája. Kivett egyet, bebugyolálta a közeli ládatoronyról leemelt, négyszögletes lenvászonba, a csomagot összezsinegelte. A helyére tolta a hordókat, így a ládák ismét eltűntek a szem elől, csak egy hordókkal félig telepakolt helyiséget lehetett látni.

Miközben visszafelé ment a rue Saint-Martinen, azon tűnődött, felbukkan-e a diák. Eljött a boltba, ahogy megbeszélték, de ettől még megijedhetett. Ennél is rosszabb, hogy érkezhet valamilyen hivatalnokkal, aki letartóztatja Sylvie-t. Természetesen nem félt a haláltól: egyetlen igaz keresztyén sem fél. Ő a kínzástól rettegett. Vörösen izzó fogókat látott, amelyek a húsába marnak, és néma imával kellett elűznie a képeket.

A vízpart csöndes volt éjszaka. A halárusok bezárták bódéikat, a sirályok másfelé kutattak étel után. A folyó halkan nyaldosta a partszegélyt.

Pierre kezében lámpával várt rá. Alulról megvilágított arca baljós szépségű volt a fényben.

Egyedül várakozott.

A lány fölemelte a könyvet, de nem adta át.

– Senkinek sem árulhatja el, hogy ez önnél van – mondta. – Kivégeznének, amiért eladtam magának.

– Megértettem – bólintott az ifjú.

– A saját életét is kockáztatja, ha elfogadja.

– Tudom.

– Ha biztos ebben, akkor vegye el, és adja vissza a nyelvtant.

Kicserélték a csomagokat.

– Isten vele – mondta Sylvie. – Emlékezzen rá, mit mondtam.

– Emlékezni fogok – ígérte meg Pierre.

Azután megcsókolta.

Alison McKay nagyon sietett a Tournelles-palota huzatos folyosóin, mert félelmetes híre volt a legjobb barátnője számára.

Barátnőjének teljesítenie kell a sosem tett ígéretét. Évek óta lehetett számítani erre, ennek dacára a valóság megrendítő volt, egyszerre jó és rossz.

Az ódon épület a főváros keleti részében hatalmas volt, és roskatag, fényűző berendezése ellenére is hideg és kényelmetlen. Tekintélyes, bár elhanyagolt, akárcsak jelenlegi lakója, Medici Katalin, Franciaország királynéja, egy olyan király felesége, aki jobban szerette a szeretőjét.

Alison belépett egy kis szobába, és már meg is találta, akit keresett.

Két gyerek ült a padlón az ablaknál, és kártyázott a ványadt téli napfényben. Ruházatuk és ékszereik elárulták, hogy a világ leggazdagabb emberei közé tartoznak, ennek ellenére boldogan játszottak fityingekben, és remekül szórakoztak.

A fiú tizennégy éves volt, de feltűnően satnya növése és törékeny termete fiatalabbnak mutatta. A serdülés küszöbén állt, mutáló hangon beszélt, és dadogott. Ferenc volt, II. Henrik király és Katalin királyné legidősebb fia. A francia trón örököse.

A lány gyönyörű, vörös hajú gyermek volt, tizenöt évéhez képest rendkívül magas, a legtöbb férfinál is magasabb. Stuart Máriának hívták, és a skótok királynője volt.

Akkor költöztek Skóciából Franciaországba, amikor Mária öt-, Alison pedig nyolcéves volt, két rémült kislány egy idegen országban, ahol egyetlen szót se értettek. A csenevész Ferenc lett a játszótársuk. A három gyermeket a sok közös viszontagságot megélt emberek szoros köteléke fűzte össze.

Alison szenvedélyesen oltalmazta Máriát, akit néha vissza kellett fogni, mert hajlamos volt a lobbanékonyságra és a meggondolatlanságra. A lányok úgy dédelgették Ferencet, mint egy tehetetlen kutya- vagy macskakölyköt, a fiú pedig istennőként imádta Máriát.

Ám most barátságuk meginog, talán el is pusztul.

Mária felnézett, elmosolyodott, azután jobban megnézte Alison arcát, és megriadt.

– Mi az? – kérdezte franciául. Beszédében nyoma sem volt már a skót kiejtésnek. – Mi történt?

– Húsvét utáni vasárnap meg kell esküdnötök! – tört ki Alisonból.

– Olyan hamar! – válaszolta Mária. Mindketten Ferencre néztek.

Máriát ötéves korában jegyezték el Ferenccel, még mielőtt Franciaországba költözött. Politikai gyűrűváltás volt, mert minden királyi mátkaság az. A célja az volt, hogy megszilárdítsa Franciaország és Skócia szövetségét Anglia ellen.

Ám ahogy a lányok idősebbek lettek, kezdtek kételkedni benne, hogy sor kerül-e egyáltalán a házasságra. A három királyság viszonya folyamatosan változott. A hatalom alkuszai folyamatosan tárgyaltak Londonban, Edinburghban és Párizsban, folyamatosan férjet kerestek Stuart Máriának. Mostanáig semmi nem volt biztos.

Ferenc megriadt.

– Szeretlek – mondta Máriának. – Téged akarlak elvenni, ha majd férfi leszek.

Mária együttérzően kinyújtotta felé a kezét, de a fiú annyira kétségbe volt esve, hogy sírva fakadt, és feltápászkodott.

– Ferenc! – mondta Alison.

A fiú tehetetlenül rázta a fejét, és kirohant a szobából.

– Ó, drágám – mondta Mária. – Szegény Ferenc.

Alison bezárta az ajtót. Kettesben maradtak, senki sem zavarta őket. Alison kézen fogta Máriát, és felhúzta a padlóról. Még mindig egymás kezét fogva leültek egy gesztenyebarna bársonnyal bevont pamlagra. Egy darabig hallgattak, azután megszólalt Alison:

– Hogy érzed magad?

– Egész életemben azt hallottam, hogy királynő vagyok – felelte Mária. – Igazából sosem voltam az. Hatnaposan lettem a skótok királynője, és az emberek mindig úgy bántak velem, mint egy csecsemővel. De ha hozzámegyek Ferenchez, és ő király lesz, akkor én leszek Franciaország királynéja, és az már igazi! – Szemében felcsillant a vágyakozás. – Én ezt akarom.

– De Ferenc…

– Tudom. Édes, és szeretem őt, de hogy ágyba feküdjek vele, hát tudod…

Alison hevesen bólogatott.

– Nem is érdemes erre gondolni.

– Talán azt lehet, hogy Ferenc és én megesküszünk, de csak tettetjük a házasságot.

Alison a fejét rázta.

– Akkor megsemmisíthetik.

– És én többé nem leszek királyné.

– Pontosan.

– De miért most? – kérdezte Mária. – Hogy került ez elő?

Alisonnak Katalin királyné mondta, aki a legjobban értesült személy volt Franciaországban.

– A Sebhelyes javasolta a királynak. – Guise herceg Mária nagybátyja, az anyjának a fivére volt. A család igencsak magasra jutott a calais-i győzelem után.

– De miért fontos ez a bácsinak?

– Gondolj bele, milyen tekintélyt adna a Guise családnak, ha egyik tagja Franciaország királynéja lenne.

– De a Sebhelyes katona.

– Igen. Ezt bizonyosan más találta ki.

– De Ferenc…

– Folyton visszakanyarodunk a kis Ferenchez, igaz?

– Olyan kicsi – mondta Mária. – És olyan beteges. Vajon képes megtenni, amit a férfiak csinálnak a feleségükkel?

– Ezt nem tudom – válaszolta Alison. – De majd megtudod a húsvét utáni vasárnapon.

3

Margery és a szülei még akkor sem jutottak dűlőre egymással, amikor a január átfordult februárba. Sir Reginald és Lady Jane elhatározta, hogy Margerynek Barthoz kell mennie, a lány viszont kijelentette, hogy sosem mond igent.

Rollo mérges volt rá. Húga bekerülhetne a házasságával a katolikus főnemességbe, ő pedig ehelyett a protestantizmusra kacsingató Willardokat választaná. Hogyan képes ekkora árulásra, különösen egy olyan királynő országában, aki minden eszközzel a katolikusokat támogatja?

A Fitzgeraldok a város első családja – már a külsőnkön is látszik, gondolta büszkén Rollo, miközben megálltak legmelegebb ruhájukban az előcsarnokban. A székesegyház tornyában zengett a misére hívó harang. Sir Reginald magas volt, és szikár; rajta még az arcát elcsúfító szeplők is előkelően festettek. Nehéz, gesztenyebarna szövetből varrott köpenyt viselt. Lady Jane kicsi volt, és vékony, az orra hegyes, a szeme éles, nem sok minden kerülte el a figyelmét. Prémszegélyes kabátját öltötte magára.

Margery is alacsony volt, de gömbölyűbb az anyjánál. Konokul duzzogott, mert a gróf lakomája óta nem léphetett ki az utcára. De nem tarthatták örök időkre házi áristomban, ráadásul ma reggel Kingsbridge püspöke is részt vesz a misén, márpedig ezt az erős szövetségest nem merte megsérteni a család.

Margery nyilvánvalóan elhatározta, hogy nem hirdeti a külsejével is a boldogtalanságát, mert mára kingsbridge-i skarlátból remekelt kabátot és ugyanolyan kalapot választott. Tavaly óta a város legszebb lányává serdült, ezt még a bátyja is láthatta.

A család ötödik tagja Rollo nagynénje volt. A kingsbridge-i zárda hajdani apácája akkor költözött a Fitzgerald családhoz, amikor VIII. Henrik bezáratta a kolostort. A felső emeleten két szobát apró zárdává alakított át, a hálószoba kopár cella lett, a fogadószoba kápolna. Rollo le volt nyűgözve a néni jámborságától. Máig Joan nővérnek szólította mindenki. Most már öreg volt, és törékeny, két bottal járt, de még mindig ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen a templomba, amikor Julius püspök is ott van. Naominak, a szolgálónak kellett hoznia a kisszéket Joan nővér számára, aki már nem bírt végigállni egy teljes órát.

Együtt léptek ki az utcára. A kereszteződésnél laktak, a főutca legmagasabb pontján, a városházával szemközt, a legelőkelőbb helyen. Sir Reginald megállt, és végignézett a sűrűn sorjázó utcákon, amelyek lépcsőként ereszkedtek a folyóhoz. Vékony hó fedte a zsúptetőket és a füstölgő kéményeket. A városom, mondta Reginald arca.

Ahogy a polgármester és családja méltóságteljesen vonulni kezdett lefelé a lejtős főutcán, a szomszédok tisztelettel köszöntötték őket. A módosabbak jó reggelt kívántak, az alsóbb rendbéliek némán megérintették a süvegüket.

A nappali világosságban Rollo észrevette, hogy az anyja kabátja kissé molyrágta. Remélhetőleg senki más nem figyel föl rá. Sajnos az apjának nincs pénze új ruhákra. Rosszul megy az üzlet Combe Harbourban, ahol Sir Reginald a vámhivatal vezetője. A franciák elfoglalták Calais kikötőjét, a háború folytatódott, szórványos volt a Csatornán a hajóforgalom.

A katedrálishoz közeledve elhaladtak a család gazdasági válságának másik oka, az új ház mellett, amelynek a Priory Gate nevet szánták. A piactér északi oldalán magasodott, azon a telken, amely az apátságé volt, amikor még létezett. Az építkezés annyira lelassult, hogy úgyszólván abbamaradt. A legtöbb kőműves elment máshova, olyan munkáltatókhoz, akik meg is tudták fizetni őket. Kezdetleges deszkakerítést húztak fel a kíváncsiak ellen, akik beszemtelenkedtek volna a félkész házba.

Sir Reginaldé volt az összes apátsági épület a székesegyház déli oldalán: a kolostor, a szerzetesek konyhája és hálóterme, az apácazárda és az istállók. Amikor VIII. Henrik feloszlatta a szerzetesrendeket, a birtokaikat eladták a helyi mágnásoknak, így szerezte meg Sir Reginald az apátságot. A zömmel ódon épületeket évtizedek óta elhanyagolták, egyre jobban leromlottak, madarak fészkeltek a gerendákon, vadrózsa nőtt a kerengőben. Reginald valószínűleg ismét el fogja adni őket a káptalannak.

A rozoga épületek között büszkén és századok óta változatlanul, a katolikus hitet jelképezve magasodott a katedrális. Az utóbbi negyven évben a protestánsok meg akarták változtatni a keresztény tanokat, amelyeket olyan sokáig oktattak ebben az épületben. Rollo nem értette, honnan veszik hozzá a bátorságot. Mintha divatos ablakokat akartak volna vágni a templom falaiban. Az igazság örökkévaló, akár a székesegyház.

A hatalmas, boltíves nyugati kapun léptek az épületbe, ahol mintha hidegebb lett volna, mint kint. A hosszú hajó rendezett vonalai, a szabályosan ismétlődő oszlopok és boltívek látványa egy észszerű istenség által szabályozott, módszeres világ vigasztaló bizonyosságával töltötte el Rollo lelkét. A kapuval szemközt halvány téli napfény világította meg a hatalmas rózsaablakot. A színes üveg a világ végét ábrázolta: isten ül a trónján az ítéletnapon, a gonosztevőket a pokolban kínozzák, a jók belépnek a mennyek országába, az egyensúly helyreáll.

Éppen elkezdődött az ima, amikor a Fitzgerald család végigment a padsorok között a kereszteződésig, onnan figyelték a főoltárnál miséző papokat. Körülöttük ott voltak a város neves családjai, köztük a Willardok és a Cobley-k, valamint a megye előkelőségei, Shiring grófja, a fia, Bart, továbbá Lord és Lady Brecknock.

Az ének közepes volt. A kingsbridge-i székesegyház sok évszázados csodás muzsikájának leáldozott, amikor megszüntették az apátságot és feloszlatták a kórust. Néhány korábbi szerzetes új kórust szervezett, de a lélek odalett. Nem tudták feléleszteni annak a csoportnak a fanatikus fegyelmét, amely egész életét annak szentelte, hogy gyönyörű zenével magasztalja az urat.

A gyülekezet elcsöndesedett a drámai pillanatokban, például Úrfelmutatáskor, és udvariasan meghallgatta Julius püspök szentbeszédét is az engedelmességről, egyébként leginkább diskuráltak.

Rollo bosszúsan nézte, ahogy Margery ügyesen arrébb somfordál a családtól, és olyan komoly beszélgetésbe merül Ned Willarddal, hogy még a kalapján a toll is rázkódik bele. Ned is kiöltözött, fölvette kék francia zekéjét, láthatóan remekül érezte magát a lánnyal. Rollo legszívesebben belerúgott volna pimaszságáért.

Hogy ezt ellensúlyozza, odament Bart Shiringhez, és biztatta, hogy minden rendbe jön. A háborúról beszélgettek. Calais elvesztése nem csupán a kereskedelemnek ártott. Mária királynő és külföldi férje egyre népszerűtlenebb lett. Rollo még mindig nem gondolta azt, hogy Anglia ismét protestáns királyság lesz, azonban Tudor Mária nem tett jót a katolikusok ügyének.

Mise végeztével Rollóhoz odajött Dan, Philbert Cobley kövérkés fia. Rollo kétség nélkül érezte, hogy a puritán Cobley család csak ímmel-ámmal jelent meg a misén; sejtette, hogy gyűlölik a szobrokat és a festményeket, orrukat a legszívesebben befognák a tömjén füstje elől. Bőszítette a gondolat, hogy embereknek – tudatlan, iskolázatlan, ostoba közembereknek – joguk lehessen a saját eszük szerint értelmezni a vallást. Ha egy ilyen naiv gondolat valaha is elterjed, összeomlik a civilizáció. A népnek meg kell mondani, mit csináljon.

Dan mellett egy szíjas, viharvert férfi állt, Jonas Bacon, egyike a kapitányoknak, akiket a kingsbridge-i kereskedők alkalmaztak.

– Van egy szállítmányunk, amit el akarunk adni. Érdekelne? – kérdezte Dan.

A Cobley-féle hajótulajdonosok gyakran előre eladták a rakományuk negyedét-nyolcadát különböző befektetőknek. Ebből összejött az útiköltség, ugyanakkor a kockázat is jobban megoszlott. A befektetők néha a pénzük tízszeresét nyerték az üzleten – vagy az egészet elvesztették. Sir Reginald óriási haszonra tett szert ezzel a módszerrel még a szebb napokban.

– Talán – felelte Rollo. Nem mondott igazat. Az apjának nem volt készpénze, hogy befektessen egy fuvarba, Rollo azonban mindenképpen tudni akarta, miről van szó.

– A Szent Margit úton van visszafelé a Balti-tengerről, több mint ötszáz font értékű szőrmével – mondta Dan. – Megmutathatom a fuvarlevelet.

Rollo a homlokát ráncolta.

– Honnan tudod ezt, amikor még a tengeren van?

Bacon kapitány válaszolt a kérdésre. A hangja rekedt volt a sok-sok évtől, amelyekben túl kellett ordítania a szelet.

– A holland partoknál elébe kerültem. A hajóm, a Sólyom gyorsabb. Találkoztam vele, és megtudtam a részleteket. A Szent Margit kisebb javítások végett befutott a kikötőbe. De két héten belül Combe Harbourban lesz.

Baconnek rossz híre volt, mint általában a kapitányoknak. Senki se láthatta, mit csinálnak a tengerészek a vízen, az emberek azt mondták rájuk, hogy tolvajok és gyilkosok. Története azonban hihető volt. Rollo bólintott, és ismét Danhez fordult.

– Akkor miért árulod már most a rakományt?

A kerek képű Dan ravaszul nézett rá.

– Szükségünk van a pénzre egy másik befektetéshez.

Nem mondta meg, hogy mi az. Ami természetes: ha egy jó üzleti lehetőségre bukkant, miért hagyná, hogy más megelőzze? Rollo ennek ellenére gyanakodott.

– Valami baj van a szállítmánnyal?

– Nincs. Ennek bizonyítására készek vagyunk szavatolni ötszáz fontban a rakomány értékét. Viszont neked eladjuk négyszázért.

Jókora összeg volt. Egy jól menő parasztgazda egy évben ötven fontot tudott kivenni a földjéből, egy sikeres kingsbridge-i kereskedő büszke volt, ha az éves bevétele elérte a kétszáz fontot. Négyszáz font irdatlan befektetés – viszont a száz font garantált haszon alig két hét alatt ritka lehetőség.

Telne belőle a Fitzgerald család összes adósságára.

Sajnos nincs négyszáz fontjuk. Négy sem.

Ennek ellenére azt mondta:

– Beszélek az apámmal. – Biztos, hogy nem tudják nyélbe ütni az üzletet, de Sir Reginald megsértődhet, ha a fia nyilatkozik a család nevében.

– De ne tartson soká – kérte Dan. – Először nektek teszek ajánlatot tiszteletből, mert Sir Reginald a polgármester, de akadnak mások is, akikhez mehetek. És erre a pénzre holnap lesz szükségünk. – Ezután a kapitánnyal együtt távoztak.

Rollo körülnézett a templomhajóban, és észrevette, hogy az apja egy rovátkolt oszlopnak támaszkodik. Odament hozzá.

– Beszéltem Dan Cobley-jal.

– Tényleg? – Sir Reginald nem szerette Cobley-ékat. Kevesen szerették őket. Szentebbnek tartották magukat a közönséges halandóknál, és hogy kivonultak a színjátékról, sokakat felbosszantott. – Mit akart?

– Egy rakományt eladni. – Elmesélte a részleteket.

Miután Rollo végzett, Reginald megkérdezte:

– És hajlandók szavatolni a szőrmék értékét?

– Ötszáz font, négyszáz font befektetésért. Tisztában vagyok vele, hogy nincs pénzünk, de gondoltam, tudni akarsz róla.

– Igazad van, nincs pénzünk – tűnődött Reginald. – Bár lehet, hogy tudok szerezni.

Rollo kíváncsi lett volna, hogyan. De hát az apja tud leleményes lenni. Nem olyasfajta kereskedő, aki apránként épít fel egy vállalkozást, inkább az alkalom éber tolvaja, aki mohón kap minden váratlan üzleten.

Lehetséges, hogy egy csapásra megoldja a család gondjait? Rollo alig merte remélni.

Meghökkenésére Reginald odament a Willardokhoz. Alice volt a cég vezetője, így a polgármester gyakran tárgyalt vele, bár nem kedvelték egymást, és a kapcsolatukon az sem javított, hogy a Fitzgeraldok nem kértek az ifjú Nedből mint lehetséges vőből. Rollo kíváncsian követte az apját.

– Egy szóra, Mrs. Willard – mondta halkan Reginald.

Az alacsony, vaskos Alice-nek kifogástalan modora volt.

– Természetesen – mondta udvariasan.

– Szeretnék kölcsönkérni négyszáz fontot rövid határidőre.

Alice meghökkent.

– Talán Londonba kellene mennie – felelte rövid hallgatás után. – Vagy Antwerpenbe. – A németalföldi Antwerpen volt Európa pénzügyi központja. – Van egy rokonunk Antwerpenben – tette hozzá. – De nem tudom, hogy hajlandó-e ilyen nagy összeget kölcsönadni.

– Ma van rá szükségem – mondta Sir Reginald.

Alice felvonta a szemöldökét.

Rollóba belemart a szégyen. Megalázó dolog kölcsönt kérni attól a családtól, amelyet a közelmúltban látványosan lefitymáltak.

Ám Reginald semmivel sem törődve folytatta.

– Kegyelmed az egyetlen kereskedő Kingsbridge-ben, akinek van azonnal mozgósítható pénze.

– Megkérdezhetem, mi célra kellene a pénz? – kérdezte Alice.

– Lehetőségem van megvenni egy értékes szállítmányt.

Azt nem mondta, kitől, Rollo sejtése szerint azért, nehogy Alice vegye meg.

– A hajó két héten belül befut Combe Harbourba – tette hozzá Reginald.

Ekkor közbeszólt Ned Willard. Na persze, gondolta Rollo keserűen, most örül, hogy Fitzgeraldék segítséget kérnek az ő családjától. Ám Ned közbeszólása merőben üzletszerű volt.

– Akkor miért adja el a tulajdonos? – kérdezte gyanakodva. – Csak két hetet kellene várnia, hogy megkapja a kirakodott szállítmány teljes értékét.

Reginaldot bosszantotta, hogy egy kölyök vitatja az ő döntését, de palástolta a rosszallását, amikor válaszolt:

– Az eladónak azonnal szüksége van a pénzre egy másik befektetéshez.

– Nem vállalhatom annak kockázatát, hogy ekkora összeget elveszítsek, ezt bizonyára megérti – mondta Alice.

– Nincs kockázat – felelte Reginald. – Alig több, mint két hét múlva visszakapja a pénzt.

Ostobaság, gondolta a fia. Kockázat mindig van.

Reginald halkabban folytatta.

– Szomszédok vagyunk, Alice. Segítsünk egymásnak. Tudja, hogy megkönnyítem a maga fuvarjainak a bejutását Combe Harbourba. Maga pedig segít nekem. A dolgok így működnek Kingsbridge-ben.

Alice megdöbbent, és egy pillanat múlva Rollo is megértette, miért. Az apja kellemkedése a jó szomszédságról valójában fenyegetést rejtett. Azt sejtette, hogy ha Alice nem hajlandó együttműködni, Reginald megnehezíti a dolgát a kikötőben.

Hosszú csend volt, amíg Alice végiggondolta mindezt. Rollo sejtette, mi jár a fejében. Nem akar kölcsönadni, de nem engedheti meg magának, hogy az ellenségévé tegyen egy olyan erős embert, mint Reginald.

Végül az mondta:

– Biztosítékra van szükségem.

Rollo elcsüggedt. Olyan ember, akinek nincs semmije, nem tud biztosítékot adni. Ez csak egy másik módja az elutasításnak.

– Ott az állásom a vámhivatalnál – mondta Reginald.

Az asszony a fejét rázta.

– Nem rendelkezhet vele királyi engedély nélkül, és nincs ideje engedélyt kérni.

Igaza volt. Reginald azt kockáztatta volna, hogy kiderül a szorult helyzete.

– Mit szólna az apátsághoz? – kérdezte.

Alice ismét a fejét rázta.

– Semmi szükségem a félkész házára.

– Akkor a déli részéhez, ahol a kerengők vannak, meg a kolostor és a zárda.

Rollo biztosra vette, hogy Alice nem fogadja el ezt a biztosítékot. A régi apátság épületeit már több mint húsz éve nem használták, mostanra kijavíthatatlan állapotba kerültek.

Meglepetésére Alice váratlanul felélénkült.

– Talán… – mondta.

– De apám! – szólt közbe Rollo. – Tudod, hogy Julius püspök vissza akarja vásárolni az apátságot, és nagyjából bele is egyeztél, hogy eladod neki.

A jámbor Mária királynő igyekezett visszaszerezni az egyháznak minden birtokot, amit kapzsi apja, VIII. Henrik elrabolt, azonban a parlament képviselői nem engedték át a törvényt – túl sokan húztak hasznot a dologból, így az egyház próbálta meg áron alul visszavásárolni a vagyonát. Rollo szerint minden jó katolikusnak kötelessége volt segíteni ebben.

– Nincs azzal semmi baj – mondta Reginald. – Nem késlekedek a kölcsön visszafizetésével, így a biztosíték nem vész el. A püspök megkapja, amit akar.

– Jól van – helyeselt Alice.

Elhallgattak. Alice nyilvánvalóan várt valamit, de nem mondta, hogy mit. Végül Reginald rájött.

– Tisztességes kamatot fizetek.

– Magas kamatot kérnék – mondta Alice. – De persze a kölcsönre felszámított kamat uzsora, ami a világ és az egyház előtt is bűn.

Igazat beszélt, bár ez csak kibúvó volt. Az uzsora elleni törvényeket naponta játszották ki Európa minden kereskedővárosában. Alice csak a látszat kedvéért finnyáskodott.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy találunk módot, amivel ezt megkerülhetjük – válaszolta Reginald olyan derűsen, mint aki egy ártatlan csínyt javasol.

– Mi jár a fejében? – kérdezte óvatosan Alice.

– Tegyük fel, használatba adom az apátságot a kölcsön visszafizetésének határidejéig, azután pedig visszabérlem?

– Havi nyolc fontot kérek.

Ned nyugtalankodott. Nem akarta, hogy az anyja belemenjen az üzletbe. Rollo meg is értette. Alice négyszáz fontot kockáztatott azért, hogy nyolc fontot keressen.

Reginald úgy tett, mint aki felháborodik.

– Az egy évre huszonnégy százalék! Kamatos kamat!

– Akkor felejtsük el az egészet.

Rollo reménykedni kezdett. Mert miért vitatkozik Alice a kamaton? Ez csak azt jelentheti, hogy hajlandó kölcsönözni. Észrevette, hogy Ned enyhe pánikba esik, és sejtette, hogy Willard is erre gondolt, csak ő megrémült a kilátástól.

Reginald egy hosszú pillanatig töprengett. Végül azt mondta:

– Jól van. Legyen így. – Kezet nyújtott, Alice megrázta.

Rollót elképesztette az apja ravaszsága. Egy üres zsebű ember, aki négyszáz fontot fektet be – ez a pimaszság csúcsa! A Szent Margit rakománya szanálja a családot. Hála az egeknek, hogy Philbert Cobley-nak hirtelen szüksége van a pénzre.

– Délután megfogalmazom az iratokat – közölte Alice Willard, majd elfordult.

Ugyanebben a pillanatban bukkant fel Lady Jane.

– Ideje hazamenni – mondta. – Kész az ebéd.

Rollo a húgát kereste.

Margery nem volt sehol.

Amint kívül kerültek a Fitzgeraldok hallótávolságán, Ned az anyjához fordult:

– Miért álltál rá, hogy ilyen sok pénzt adj kölcsön Sir Reginaldnak?

– Mert ha visszautasítom, bajt okozhatott volna nekünk.

– Máris ezt tette! Mindenünket elveszíthetjük.

– Nem, mert a miénk az apátság.

– Egy rakás düledék!

– Nem az épületekre van szükségem!

– Akkor… – Ned a homlokát ráncolta.

– Gondolkodj – biztatta az anyja.

Ha nem az épületek kellenek, mit akar Alice?

– A föld?

– Gondolkodj tovább.

– A város szívében van.

– Pontosan. A legértékesebb telek Kingsbridge-ben, és négyszáz fontnál sokkal többet ér olyasvalakinek, aki tudja, hogyan hozza ki belőle a legtöbbet.

– Értem – bólintott Ned. – De mit kezdesz vele? Házat építesz rá, mint Reginald?

Alice megvető arcot vágott.

– Nincs szükségem palotára. Fedett piacteret építtetek, amely minden hétköznap nyitva tart, akármilyen is az idő. Bérbe adom a területet az árusoknak – cukorműveseknek, sajtkészítőknek, kesztyűsöknek, cipészeknek. Közvetlenül a székesegyház mellett van, ezer éven át ontja a pénzt.

Ned ezt lángeszű ötletnek találta. Azért is az anyjának jutott az eszébe, és nem neki.

Mindazonáltal maradt benne némi aggodalom. Nem bízott a Fitzgeraldokban.

Eszébe jutott még valami.

– Ez a tartalék terv arra az esetre, ha mindenünket elveszítjük Calais-ban?

Alice kitartóan igyekezett híreket szerezni Calais-ból, de semmit sem sikerült megtudnia azóta, hogy a franciák elfoglalták a várost. Talán egyszerűen elkoboztak minden angol tulajdont, beleértve a gazdagon feltöltött Willard-raktárt; talán Dick bácsi és a családja most éppen üres kézzel menekül Kingsbridge felé. Viszont Calais-t elsősorban az angol kereskedők virágoztatták fel. Lehetséges, hogy a francia király belátta, okosabb hagyni, hogy az idegenek megtartsák, amijük van, és folytassák az üzletelést.

Sajnos ha nincs hír, az rossz hír. Egy teljes hónap alatt egyetlen angol sem menekült el Calais-ból, hogy híreket hozzon haza – vagyis kevesen maradtak életben.

– A fedett piacot minden körülmények között érdemes megcsinálni – felelte Alice. – Igen, gondoltam rá, hogy belevágunk egy teljesen új vállalkozásba, ha olyan rossz hírek érkeznek Calais-ból, mint amitől tartunk.

Ned bólintott. Az anyja mindig előre gondolkodik.

– Bár ez valószínűleg nem történik meg – fejezte be Alice. – Reginald nem alacsonyodott volna le annyira, hogy nálam könyörögjön a kölcsönért, ha nincs kilátásban valami igazán vonzó üzlet.

Nednek már máson járt az esze. A tárgyalások Reginalddal ideiglenesen kiverték a fejéből a Fitzgerald család egyetlen tagját, aki valóban érdekelte.

Végignézett a gyülekezeten, de sehol sem látta Margeryt. Már elment, a fiú tudta is, hogy hova. Végigballagott a hajón, óvakodva a sietségtől.

Bármennyire nyugtalankodott, most is megcsodálta a boltívek zenéjét. Az alsók az ütemet adták meg, mint a basszus, a kisebbek a karzaton ugyanazt az akkordot ismételték magasabb hangon.

Összehúzta magán a köpenyét, amikor kilépett a templomból. Észak felé fordult, mintha a temetőbe tartana. Mostanra sűrűbben havazott, a hó megült Philip perjel monumentális sírjának tetején. Olyan nagy volt a síremlék, hogy Ned és Margery nyugodtan beállhatott nyalakodni a másik oldalára, nem kellett attól tartaniuk, hogy észreveszik őket. A legenda szerint Philip perjel megbocsát azoknak, akik engednek a test kísértésének. Ned úgy vélte, hogy a rég halott szerzetes lelkét nem is háborgatja, ha két fiatal az ő sírja mögött csókolózik.

De Margery sokkal jobb találkahelyre lelt, és ötletét el is mondta Nednek mise közben. Ned az utasításokat követve megkerülte a lány apjának épülő palotáját. A túloldalon ellenőrizte, nem követik-e, aztán bebújt a kerítés résén.

Sir Reginald új házának már volt padlója, falai, lépcsőháza és teteje, de hiányoztak az ajtók és ablakok. Ned felszaladt az olasz márvány főlépcsőn a széles fordulóig. Margery ott várta. Alakját elnyelte a vörös nagykabát, de az arca mohó volt. A fiú átölelte, szenvedélyesen csókolózni kezdtek. Ned lehunyta a szemét, és beszívta Margery nyakának meleg aromáját.

– Aggódom – mondta, amikor lélegzethez jutottak. – Anyám éppen most adott kölcsön az apádnak négyszáz fontot.

Margery vállat vont.

– Mindig ezt csinálják.

– A kölcsönökből veszekedés lehet. Ez ronthat a helyzetünkön.

– Hova ronthatná még? Csókolj meg még egyszer.

Ned több lánnyal csókolózott már, de így még soha. Margery volt az egyetlen, aki kereken kimondta, amit akart. A nőktől elvárták, hogy a férfiakhoz igazodjanak, különösen a testi kapcsolatban, de Margery láthatólag nem hallott erről.

– Szeretem, ahogy csókolsz – mondta egy idő után Ned. – Ki tanított rá?

– Senki se tanított! Kinek nézel engem? Különben is, ennek nem csak egy módja van. Ez nem könyvelés.

– Gondolom, igen. Minden lány más. Ruth Cobley azt szereti, ha olyan keményen megszorongatják a mellét, hogy később is érezze. Susan White pedig…

– Hagyd abba! Nem akarok tudni más lányokról.

– Csak ugratlak. Egyik sem fogható hozzád. Azért szeretlek.

– Én is szeretlek – felelte a lány. Ismét csókolózni kezdtek. Ned szétnyitotta a köpenyét és kigombolta Margery kabátját, hogy a testük összesimulhasson. Alig érezték a hideget.

– Azonnal hagyjátok abba! – kiáltotta egy ismerős hang.

Rollo.

Ned bűntudatosan összerezzent, de gyorsan leküzdötte. Miért ne csókolózhatna a lánnyal, aki szereti őt? Kiengedte öleléséből Margeryt, azután szándékos lassúsággal fordult meg. Nem félt Rollótól.

– Ne próbálj parancsolgatni nekem, Rollo. Nem az iskolában vagyunk.

Rollo ügyet sem vetett rá.

– Most rögtön hazajössz velem! – mondta Margerynek erényes felháborodással.

Margery elég régen élt együtt basáskodó fivérével, hogy megtanulja, miként dacoljon vele.

– Menj előre – mondta félvállról. Szinte nem is árulta el a hangja, hogy erőlteti a flegmaságot. – Egy perc, és ott vagyok.

Rollo elvörösödött.

– Azt mondtam, most! – Megragadta Margery karját.

– Engedd el, Rollo! Semmi szükség erőszakra! – mondta Ned.

– Fogd be a szád. Azt csinálok a húgommal, amit akarok.

Margery igyekezett kitépni a karját, de Rollo csak még szorosabban markolta.

– Hagyd abba, ez fáj!

– Figyelmeztettelek, Rollo. – Ned nem szerette az erőszakot, de nem hagyta magát megfélemlíteni.

Rollo megrántotta Margeryt.

Ned belemarkolt Rollo kabátjába, elhúzta Margerytől, és akkorát lökött rajta, hogy Rollo kereresztüldülöngélt a lépcsőfordulón.

Ekkor meglátta, hogy Bart jön fölfelé a márványlépcsőn.

Rollo visszanyerte az egyensúlyát. Fölemelte az ujját, egy lépést tett Ned felé, és azt mondta:

– Hát akkor figyelj ide! – Azzal Ned felé rúgott.

Az ágyékára célzott, de Ned félrehajolt, így a combjára kapta a rúgást. Fájt, de alig vette észre, annyira dühös volt. Ököllel rontott Rollóra, két kézzel ütötte, háromszor, négyszer, ötször. Rollo hátrált, igyekezett visszaütni. Magasabb volt, a karja is hosszabb, de Ned volt a dühösebb.

Valahonnan hallotta Margery elmosódó sikoltását:

– Hagyjátok abba, hagyjátok abba!

Ned végigzavarta Rollót a lépcsőfordulón, azután hirtelen lefogták hátulról. Megértette, hogy Bart az. Karja úgy tapadt a törzséhez, mintha megkötözték volna: Bart sokkal nagyobb és erősebb volt nála vagy Rollónál. Vadul küzdött, de nem szabadulhatott. Rádöbbent, hogy nagyon meg fogják verni.

Bart lefogta, Rollo püfölni kezdte. Ned próbált elhajolni, kitérni, de moccanni sem bírt, így Rollo kényelmesen üthette az arcát, újra és újra belerúghatott az ágyékába. Bart boldogan röhögött, Margery sikoltozott, igyekezett fékezni a bátyját, de nem sok eredménnyel: elég vad volt, de túl kicsi ahhoz, hogy megállítsa.

Egy perc után Bart megunta a játékot, és abbahagyta a nevetést. Félredobta Nedet, aki elterült a padlón. Fel akart állni, de egy darabig nem tudott. Az egyik szeme bedagadt, ám a másikkal látta, amint Rollo és Bart kétfelől karon fogják Margeryt, és leviszik a lépcsőn.

Köhögött, kiköpte a vért. A jó szemével látta, hogy a vérrel együtt egy foga is kijött. Elhányta magát.

Mindene fájt. Ismét megpróbálkozott a felállással, de túlságosan gyötrelmes volt. Hanyatt dőlt a hideg márványon, és várta, hogy enyhüljön a kín.

– A fenébe – mondta. – A fenébe.

*

– Hol voltál? – kérdezte Lady Jane Margerytől, amikor Rollo behozta a házba.

– Rollo verte Nedet, miközben Bart lefogta! Miféle állat tesz ilyet? – ordította Margery.

– Csillapodj – szólt rá az anyja.

– Nézd Rollót, hogy dörzsöli az öklét! Még büszke is magára!

– Büszke vagyok, mert helyesen cselekedtem – felelte Rollo.

– Egyedül nem bírtad megverni, mi? – Bartra mutatott, aki követte Rollót a házba. – A segítségére volt szükséged.

– Ne ezzel foglalkozz – intette Lady Jane. – Valaki látni akar.

– Senkivel nem akarok most beszélni – válaszolta Margery. Csak arra vágyott, hogy egyedül lehessen a szobájában.

– Ne légy engedetlen – mondta az anyja. – Gyere velem.

Margery ellenállása elolvadt. Látta, hogyan verik meg a férfit, aki őt szerette, és ez miatta volt. Úgy érezte, már nem tudja eldönteni, mi a helyes. Fásultan vállat vont, és követte az anyját.

Bementek Lady Jane nappali szobájába, aki innen irányította a házat és a cselédséget. Egyszerű szoba volt, kárpitozatlan székekkel, íróasztallal és egy imazsámollyal berendezve. Az asztalon Jane elefántcsontból faragott szentjei sorakoztak.

Kingsbridge püspöke várakozott a szobában.

Julius püspök vékony öregember volt, hatvanöt éves lehetett, de fürgén mozgott. A feje kopasz volt, Margery mindig koponyaszerűnek látta az arcát. Halványkék szeme ragyogott az értelemtől.

Margery meglepődve nézett rá. Mit akarhat tőle?

– A püspök mondani akar neked valamit – közölte Lady Jane.

– Ülj le, Margery – mondta Julius.

A lány engedelmeskedett.

– Születésed óta ismerlek – folytatta a pap. – Keresztényt és jó katolikust neveltek belőled. A szüleid büszkék lehetnek rád.

Margery hallgatott. Alig látta a püspököt. Gondolatban ismét végignézte, ahogy Rollo gonoszul összeveri Ned drága arcát.

– Imádkozol, misére jársz, évente egyszer gyónsz. Isten elégedett veled.

Ez igaz volt. Minden más rossz volt Margery életében – a bátyja gyűlöletes, a szülei kegyetlenek, és hozzá akarják adni egy dúvadhoz –, de legalább Istennel rendben volt. Ez azért vigasztaló.

– Most mintha váratlanul mégis elfelejtettél volna mindent, amire tanítottak – folytatta a püspök.

Ez már fölkeltette a lány figyelmét.

– Dehogy, szó sincs róla – felelte sértődötten.

– Akkor beszélj, ha kérdez a püspök atya, különben hallgass, pimasz gyermek – dorgálta az anyja.

Julius elnézően mosolygott.

– Semmi baj, Lady Jane. Megértem, ha Margery izgatott.

Margery rábámult. A püspök Krisztus élő képe volt, a keresztény nyáj földi pásztora. Szavai Istentől származtak. Mivel vádolja őt?

– Úgy tűnik, megfeledkeztél a negyedik parancsolatról.

Margery váratlanul elszégyellte magát. Jól tudta, hogy ez mit jelent. A padlót nézte.

– Mondd el a negyedik parancsolatot, Margery.

– Tiszteld atyádat és anyádat – mormolta.

– Hangosabban és érthetőbben, kérlek.

A lány fölemelte a fejét, de nem nézett a pap szemébe.

– Tiszteld atyádat és anyádat – mondta.

Julius bólintott.

– Az elmúlt hónapban szégyent hoztál atyádra és anyádra, igaz?

Margery bólintott. Ez igaz.

– Szent kötelességed, hogy tedd, amit mondanak neked.

– Sajnálom – suttogta nyomorúságosan.

– Ugye nem elég sajnálni, Margery? Tudod te azt.

– Mit kell tennem?

– Nem szabad megátalkodnod a bűnben. Engedelmeskedned kell.

Felnézett, a tekintete végre találkozott a püspökével.

– Engedelmeskednem?

– Isten ezt akarja.

– Tényleg?

– Tényleg.

Ő a püspök. Ő tudja, mit akar Isten. És meg is mondta Margerynek. Ismét lesütötte a szemét.

– Most pedig beszélj apáddal – utasította Julius.

– Muszáj?

– Tudod, hogy igen. És azt hiszem, azt is tudod, mit kell mondani. Ugye?

A lány torka túlságosan összeszorult, hogy beszélhessen, így csak bólintott.

A püspök intett Lady Jane-nek, aki az ajtóhoz ment, és kinyitotta. A várakozó Sir Reginald belépett. Margeryre nézett, és annyit szólt:

– Nos?

– Sajnálom, apám – mondta a lány.

– Sajnálhatod is – felelte az apja.

Szünet következett. Még valamit vártak tőle.

Végül kimondta.

– Hozzámegyek Bart Shiringhez.

– Jó kislány! – helyeselt az apja.

– Mehetek? – állt föl Margery.

– Talán meg kellene köszönnöd a püspök atyának, hogy visszakormányozott Isten kegyelméhez – dorgálta Lady Jane.

Margery az öregemberhez fordult.

– Köszönöm, püspök atya.

– Nagyon helyes – biztatta Lady Jane. – Most már mehetsz.

Margery ment.

Hétfőn reggel Ned kinézett az ablakon, és megpillantotta Margeryt, amitől a szíve gyorsabban kezdett verni.

A nappaliban állt teknőcszín macskájával, Maddyvel, aki a fejét az ő bokájához dörgölte. Cicakorában a Vadóc nevet kapta Nedtől, de mostanra matróna lett belőle, aki a maga visszafogott, méltóságos módján örült, hogy ismét itthon láthatja a gazdát.

Figyelte, ahogy Margery átvág a téren az iskola irányába. Hetente három délelőttön tanított a kicsik osztályában, számokkal, betűkkel, Jézus csodáival készítette fel őket a valódi iskolára. Ezek szerint visszatér egész januárban hanyagolt kötelességeihez, gondolta Ned. Rollo vele volt kíséretként.

Ned erre várt.

Korábban is volt szerelmes. Sosem esett a paráznaság bűnébe, noha egyszer-kétszer közel járt hozzá, de különböző időpontokban fölöttébb szívelte Susan White-ot és Ruth Cobley-t. Ám amikor belehabarodott Margerybe, azonnal tudta, hogy ez egészen más. Nem annyit akart, hogy a lány bejöjjön vele Philip perjel sírja mögé, ahol összecsókolhatja és cirógathatja. Igen, ezt is akarta, de legalább ennyire szeretett volna hosszú órákat tölteni vele, hogy megbeszélhessenek színjátékokat és festményeket, kingsbridge-i pletykákat és országos politikát; vagy egyszerűen csak heverhessen mellette a füves patakparton a napfényben.

Uralkodott magán, nehogy kirohanjon a házból, és megszólítsa a piactéren. Beszélhet vele, amikor délben vége az órának.

A délelőttöt a raktárházban töltötte, vezette a főkönyveket. Bátyja, Barney mindig nehezen birkózott meg a betűkkel, tizenkét éves koráig nem is tanult meg olvasni, Ned viszont szívesen bíbelődött számlákkal és nyugtákkal, ónnal, ólommal, vasérccel, az utakkal Sevillába, Calais-ba és Antwerpenbe, az árakkal és a haszonnal. Ha leült egy asztalhoz egy lúdtollal, egy üveg tintával meg egy vaskos lajstromkönyvvel, máris láthatott egy nemzetközi kereskedőbirodalmat.

Ez a birodalom azonban most az összeomlás szélén állt. A Willard család vagyonának nagy része Calais-ban volt, és valószínűleg elkobozta a francia király. A kingsbridge-i árukészlet értékes volt, de nehezen tudták volna eladni, mivel a Csatorna hajóforgalmát korlátozta a háború. Számos alkalmazottat kénytelenek voltak elbocsátani. Ned munkája abból állt, hogy a főkönyvek alapján igyekezett összesíteni, mijük maradt, és ez elég-e a nagyobb adósságok kifizetésére.

Munkáját állandóan félbeszakították az emberek, akik faggatták, mitől fekete a szeme alatt. Ugyanúgy elmondta nekik az igazságot, mint Alice-nek és Anyónak: Bart és Rollo megverte, amiért megcsókolta Margeryt. Senki sem hüledezett, még csak meg se lepődött: az ökölharc nem ritkaság fiatal férfiak között, különösen a hét végén. Hétfő reggel gyakori a bevert szem.

Anyó felháborodott.

– Ez a Rollo egy sunyi róka! – mondta. – Undok kisfiú volt, most pedig bosszúvágyó felnőtt lett belőle. Jó lesz, ha vigyázol vele. – Alice megsiratta Ned kiesett fogát.

Amikor dél felé kisütött a nap, kijött a raktárból, és fölkapaszkodott a sáros főutcán. De nem haza ment, hanem az iskola bejáratához igyekezett. A székesegyházban éppen delet harangoztak. Évtizedekkel idősebbnek érezte magát annál a fiúnál, aki három éve elhagyta az iskolát. Azok az ügyek, amelyekbe akkoriban szívvel-lélekkel belevetette magát – vizsgák, sport, vetélkedések –, most nevetségesen hétköznapivá töpörödtek.

Rollo közeledett a piactéren az iskolához. Ned sejtette, hogy azért jött, mert haza akarja kísérni Margeryt. Ned láttán meglepődött, kissé mintha meg is ijedt volna. De azért ráreccsent:

– Közel ne merj jönni a húgomhoz!

Ned már várta ezt.

– Hát ne engedj közel hozzá, te tompa eszű paraszt!

– Beverjem a másik szemedet is?

– Próbáld meg!

Rollo visszakozott.

– Nem fogok nyilvánosan verekedni.

– Hát persze hogy nem – legyintett megvetően Ned. – Különösen most nem, amikor nincs itt Bart, a nagy barátod, hogy segítsen!

Margery ekkor jött ki az iskolából.

– Rollo! – kiáltotta. – Az isten szerelmére, megint verekedni akarsz?

Ned ránézett, és a szíve a torkában dobogott. Pici volt, de fenséges a fölszegett állával, a dacosan villogó zöld szemével, a parancsoló fiatal hangjával.

– Nem beszélhetsz a Willard fiúval – mondta Rollo. – Most rögtön gyere haza!

– De én beszélni akarok vele – felelte a lány.

– Kategorikusan megtiltom.

– Ne kapkodj a karom után, Rollo! – mondta a lány, mintha olvasott volna a fivére agyában. – Inkább viselkedj észszerűen. Állj a püspöki palota ajtajába. Onnan láthatsz minket, de nem hallasz.

– Semmi mondanivalód nem lehet Willardnak.

– Ne légy hülye. El kell mondanom neki, mi történt tegnap. Ezt csak nem tagadod meg?

– Ez minden? – gyanakodott Rollo.

– Ígérem. Beszélnem kell Neddel.

– Aztán ne hagyd, hogy megérintsen.

– Menj már oda a püspök ajtajába!

Ned és Margery figyelték, hogyan megy húsz lépést. Utána megfordult és gyilkos pofát vágott.

– Mi történt tegnap a verekedés után? – kérdezte Ned.

– Rájöttem valamire – felelte Margery, és könnyek szöktek a szemébe.

Ned veszélyt érzett.

– Mire jöttél rá?

– Arra, hogy szent kötelességem engedelmeskedni a szüleimnek.

Elsírta magát. Ned a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy lenvászon zsebkendőt, amelyet az anyja szegett be és hímezett ki makkos mintával. Gyengéden felitatta a könnyeket Margery arcáról, addig, amíg a lány ki nem rántotta a kezéből a kendőt, és gorombán meg nem dörgölte vele a szemét, majd azt kérdezte:

– Ugye, nem kell többet mondanom?

– Hát hogyne kellene! – A fiú igyekezett összeszedni magát. Tisztában volt vele, hogy Margery minden szenvedélyessége és akaratossága ellenére mélyen vallásos. – Az talán nem bűn, hogy együtt hálsz egy emberrel, akit gyűlölsz?

– Nem, az egyház nem tanít ilyet.

– Pedig kellene.

– Ti, reformátusok folyton isten törvényeit akarjátok felülvizsgálni!

– Nem vagyok református! Emiatt van az egész?

– Nem.

– Mit tettek? Hogyan vettek rá? Megfenyegettek?

– Emlékeztettek a kötelességemre.

Ned érezte, hogy a lány eltitkol valamit.

– Kicsoda? Ki emlékeztetett?

Margery habozott, mintha nem akarna felelni a kérdésre; azután kissé megvonta a vállát, mintha már úgyis mindegy lenne, és azt mondta:

– Julius püspök.

Ned feldühödött.

– Tett a szüleidnek egy szívességet! Régi cimborája az apádnak.

– Ő Krisztus élő képe.

– Jézus nem szól bele, hogy kivel házasodjunk össze!

– Hiszem, hogy Jézus engedelmességet kíván tőlem.

– Ennek semmi köze Isten akaratához. A szüleid kihasználják a jámborságodat, így manipulálnak, hogy azt tedd, amit ők akarnak.

– Sajnálom, hogy ezt gondolod.

– Tényleg hozzámész Bart Shiringhez, csak mert a püspök ezt mondta?

– Azért, mert Isten ezt akarja. Most elmegyek, Ned. A jövőben jobb lesz, ha minél kevesebbet beszélünk egymással.

– Miért? Ugyanabban a városban lakunk, ugyanabba a templomba járunk