A regény A főnöknőm egy boszorkány címmel 2005-ben jelent meg először magyarul.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Weisberger: The Devils Wears Prada

Doubleday, a division of Random House, Inc.

Fordította: F. Nagy Piroska

A könyvet tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © Lauren Weisberger, 2003

Hungarian translation © F.Nagy Piroska, 2005, 2014

Copyright © GABO Kiadó, 2014

ISBN 978-963-689-946-2

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

A sorozat további kötetei:

Lauren Weisberger:  A bosszú Pradát visel – Az ördög visszatér

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Könyvemet annak a három embernek ajánlom, akik őszintén hiszik, hogy vetekszik a Háború és békével: anyámnak, Cherylnek, mert ő olyan anya, amilyenért „lányok milliói az életüket is odaadnák”; apámnak, Steve-nek, aki jóképű, szellemes, okos és tehetséges, és aki ragaszkodott hozzá, hogy maga fogalmazza meg a neki szóló ajánlást; és tüneményes testvéremnek, Danának, kettejük kedvencének (mindaddig, amíg nem írtam egy könyvet).

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönetet mondok annak a négy embernek, akik segítettek abban, hogy ez a dolog létrejöjjön: Stacy Creamernek, a szerkesztőmnek. Ha nem tetszik a könyv, őt hibáztasd… kihúzatta velem a legjobb poénokat. Charles Salzberg írónak és tanárnak. Ő erőltette mindenáron, hogy csináljam végig, amit elkezdtem, úgyhogy ha nem tetszik, őt is lehet hibáztatni… Deborah Schneidernek, a kivételes képességű ügynöknek, aki mindig megnyugtat, hogy legalább tizenöt százalékban szereti mindazt, amit teszek vagy mondok, nem beszélve arról, amit írok. Richard David Storynak, a volt főnökömnek. Most, hogy már nem kell nap mint nap reggel kilenc előtt találkoznom vele, könnyű szeretnem őt. És persze nagy-nagy köszönet mindazoknak, akik semmiféle segítséget nem nyújtottak, de megígérték, hogy több példányban is megveszik a könyvemet. Név szerint: Dave Baiada, Dan Barasch, Heather Bergida, Lynn Bernstein, Dan Braun, Beth Buschman-Kelly, Helen Coster, Audrey Diamond, Lydia Fakundiny, Wendy Finerman, Chris Fonzone, Kelly Gillespie, Simone Girner, Cathy Gleason, Jon Goldstein, Eliza Harris, Peter Hedges, Julie Hootkin, Bernie Kelberg, Alli Kirshner, John Knecht, Anna Weber Kneitel, Jaime Lewisohn, Bill McCarthy, Dana Mc Makin, Ricki Miller, Daryl Nierenberg, Wittney Rachlin, Drew Reed, Edgar Rosenberg, Brian Seitchik, Jonathan Seitchik, Marni Senofonte, Shalom Shoer, Josh Ufberg, Kyle White és Richard Willis. És külön köszönet Leah Jacobsnek, Jon Rothnak, Joan és Abe Lichtensteinnek, valamint a Weisbergereknek: Shirley-nek és Ednek, Judynak, Davidnek és Pamnek, Mike-nak és Michele-nek.

Óvakodj minden olyan vállalkozástól, amely új ruha vásárlásával jár.

HENRY DAVID THOREAU, WALDEN, 1854

1. FEJEZET

Még át sem váltott a lámpa zöldre a Tizenhetedik utca és a Broadway kereszteződésében, amikor egy egész sereg öntelt sárga taxi húzott el az apró, de halálos veszélyt rejtő gépezet mellett, amelyet megpróbáltam elkormányozni a belváros utcáin. Kuplung, gáz, sebváltó (először üresbe? vagy először kettesbe?), kuplung ki, ismételgettem újra meg újra magamban, ám e mantra kevés vigaszt és még kevesebb útmutatást jelentett a város őrületes forgalmában. A kis autó ugrott kettőt, majd zötyögve nekilódult a kereszteződésnek. A szívem vadul kalapált a bordáim között, de a zötyögés egyszer csak alábbhagyott, és a kocsi szépen gyorsulni kezdett. De még hogy! Lepillantottam, hogy vizuálisan is meggyőződjek róla, tényleg csak kettesben vagyok, de egy taxi hátsó része olyan terebélyessé nőtt közvetlenül a szélvédőm előtt, hogy muszáj volt akkora erővel beletaposnom a fékbe, hogy letört a cipőm sarka. Basszus! Egy újabb pár hétszáz dolláros cipő esett áldozatául annak, hogy feszült helyzetben tökéletesen és végzetesen hiányzik belőlem mindennemű kecsesség és báj. Ebben a hónapban immár a harmadik töréskárt szenvedtem el, ezt kénytelen voltam végérvényesen leszögezni. Már-már megkönnyebbülés volt, amikor a kocsi lefulladt (nyilván elfelejtettem kinyomni a kuplungot, amikor azt az életmentő fékezést végrehajtottam). Mindössze pár másodpercem volt – csendes, nyugodt másodpercek, amennyiben valaki túl tudja tenni magát a dühös tülköléseken és a minden irányból feléje röpködő csúnya szavakon – arra, hogy lekapjam a lábamról mindkét cipőmet (Manolos márkájú!), és az utasülésre hajítsam őket. Izzadt kezemet jobb híján beletöröltem antilopbőr Gucci gatyámba, amely úgy rátapadt a combomra és a csípőmre, hogy másodpercekkel az utolsó gomb begombolása után itt is, ott is égő viszketés fogott el benne. Ujjaim nedves csíkokat rajzoltak a már teljesen elzsibbadt combomra feszülő elasztikus anyagra. Annyira igénybe vett, hogy ebédidőben átvergődjek a megannyi akadállyal telizsúfolt belvárosi utcákon ezzel a 84 ezer dollárt érő botváltós kisautóval, hogy úgy éreztem, muszáj rágyújtanom.

– Mozduljon már, hölgyem! – üvöltött rám egy napbarnított képű sofőr, akinek dús mellszőrzete átütött az atlétáján. – Mit képzel, hol van? Valami kurva autósiskolában? Húzzon már el innen!

Felemeltem remegő kezemet, hogy feltartsam neki az ujjamat, aztán nekikészültem, hogy amilyen gyorsan csak lehet, nikotint juttassak a vérembe. A gyors egymásutánban leejtett gyufaszálak jelezték, hogy a kezem megint nedves az izzadságtól, s persze, hogy épp akkor sikerült a lángot a cigarettám végéhez emelnem, amikor a lámpa zöldre váltott. Így aztán cigivel a számban kellett megbirkóznom a bonyolult problémával, úgymint: kuplung, gáz, sebváltó (először üresbe? vagy először kettesbe?), kuplung ki, miközben a füst minden lélegzetvételnél ki-be áramlott a számon. A kocsi csak három sarokkal arrébb kezdett normálisan gurulni, amikor is végre kivehettem a számból a cigit. De addigra már késő volt: a túl hosszúra nőtt hamu egyenesen a nadrágomon éktelenkedő izzadságfolton landolt. Döbbenetes. De mielőtt végiggondolhattam volna, hogy röpke három perc alatt sikerült a Manolos cipővel együtt 3100 dollárt érő holmimat tönkrevágnom, a mobilom torkaszakadtából mekegni kezdett. És mintha ennyi szívás még nem volna elég, a hívó épp az volt, akire e pillanatban a legkevésbé vágytam: Ő. Miranda Priestly. A főnököm.

– Ahn-dre-ah! Ahn-dre-ah! Hallasz engem, Ahn-dre-ah? – trillázta, mihelyt felcsaptam a Motorola tetejét. Mellesleg ez sem volt kis teljesítmény, tekintve, hogy mindkét (mezít)lábam és kezem mindenféle mással volt elfoglalva. A telefont a fülem és a vállam közé szorítva kihajítottam a cigarettát az ablakon, kis híján eltalálva vele egy biciklis futárt. Beüvöltött néhány nagyon kevéssé eredeti bazmeget az ablakon, majd vadul elém vágott.

– Igen, Miranda. Szia, tökéletesen hallak.

– Ahn-dre-ah, hol az autóm? Letetted már a garázsba?

A következő lámpa szerencsésen pirosra váltott, és úgy tűnt, egy darabig úgy is marad. Sikerült nagy hirtelen úgy lecövekelnem a kocsival, hogy nem mentem neki senkinek és semminek, és ettől megkönnyebbülten fellélegeztem.

– A kocsiban ülök, Miranda, pár perc múlva bent leszek a garázsban.

Már biztosan aggódik, hogy minden rendben van-e, gondoltam, és megnyugtattam, hogy nem volt semmi gond, mindketten épen és sértetlenül ott leszünk hamarosan.

– Akárhol is vagy – szakított félbe –, az a helyzet, hogy mielőtt visszajönnél az irodába, el kell menned Madelaine-ért, és el kell vinned őt a lakásba. – És letette. Én meg hallgattam a süket telefont. Aztán pár pillanatig dermedten néztem a készüléket, mígnem rájöttem, hogy azért tette le, mert minden információt elmondott, amit ez ügyben várhattam tőle. Madelaine. Ki az ördög az a Madelaine? És hol van e pillanatban? Tudja, hogy nekem kell érte mennem? Miért kell elmennie Miranda lakására? És az isten szerelmére, amikor Mirandának van sofőrje, házvezetőnője és nénikéje, miért nekem kell ezt lebonyolítanom?

Eszembe jutott, hogy New Yorkban vezetés közben nem szabad mobiltelefont használni, és e pillanatban más se hiányzott volna, mint hogy összerúgjam a port a New York-i rendőrséggel. Lehúzódtam hát a buszsávba, és bekapcsoltam a vészvillogót. Belégzés, kilégzés, vezényeltem magamnak, és még arra is odafigyeltem, hogy behúzzam a kéziféket, mielőtt leveszem a lábam a fékpedálról. Évek óta nem vezettem botváltós autót – pontosabban öt éve, amikor is egy középiskolás osztálytársam felajánlotta, hogy kölcsönadja a kocsiját pár órás tanulásra, ami után persze megbuktam –, de ezt Miranda nem vette tekintetbe, amikor másfél órával ezelőtt behívott az irodájába.

– Ahn-dre-ah, el kell hozni a kocsimat arról a helyről, és be kell vinni a garázsba. Intézd el most rögtön, mert este ezzel kell kimennünk Hamptonba. Ez minden. – Én meg csak álltam a behemót íróasztala előtt, a szőnyegpadlóba gyökerezett lábbal, de ő már úgy tett, mintha ott se lennék. Legalábbis így éreztem. – Ez minden, Ahn-dre-ah. Láss hozzá – tette hozzá, fel se pillantva.

Ó, hogyne, Miranda, mondtam magamban kifelé menet, és megpróbáltam kitalálni, mi legyen az első lépésem a megbízás teljesítése útján, melyen nyilvánvalóan ezernyi csapda leselkedik rám. Először is azt kell megtudnom, mi az a „hely”, ahol a kocsi jelenleg található. A legvalószínűbb, hogy szerelőnél van, de persze az öt kerület milliónyi autószerelő műhelye közül bármelyikben lehet. Vagy talán kölcsönadta valamelyik barátjának, és a kocsi azóta egy méregdrága, teljes körű szolgáltatást nyújtó garázsban dekkol valahol a Park Avenue-n? És még az is lehet, hogy egy vadiúj, tök ismeretlen autóról beszél, amit a napokban vásárolt, és most kell hazahozni a ki tudja, melyik autókereskedésből. Egyszóval volt dolgom elég. Először Miranda bébicsőszét kezdtem hívogatni, de a mobilja egyből a hangpostára kapcsolt. Következett a házvezetőnő, aki ezúttal nagy segítségemre volt. Annyit elmondott, hogy a kocsi egyáltalán nem vadiúj, hanem egy „lenyitható tetejű fűzöld sportkocsi”, és rendszerint Mirandáék háztömbjének egyik garázsában parkol. Arról viszont fogalma sem volt, hogy a márkája micsoda, vagy hogy jelenleg hol lehet. A listámon szereplő következő személy Miranda férjének alkalmazottja volt, aki közölte, hogy tudomása szerint a házaspárnak van egy csúcsszuper fekete Lincoln Navigatora meg egy kisebbfajta zöld Porschéja. Ez az! Megvolt az első láncszem. Egy gyors telefon a Tizenegyedik sugárúton lévő Porsche-kereskedésbe, ahol azt a felvilágosítást kaptam, hogy igen, most frissítették fel egy zöld Carrera 4 Cabriolet festését bizonyos Ms. Miranda Priestly számára, és egyben egy új CD-lejátszót is építettek bele. Hurrá!

Rendeltem egy taxit, amely elvitt a szervizbe, ahol átadtam Miranda meghatalmazását (az általam hamisított aláírásával), hogy adják oda nekem az autót. Egyáltalán nem tűnt úgy, mintha aggasztaná őket, hogy szemmel láthatóan semmi közöm sincs Mirandához, hogy beállít ide egy vadidegen, és elviszi valaki másnak a Porschéját. Odalökték a kulcsokat, és a képembe nevettek, amikor kértem, hogy hozzák ki nekem a garázsból, mert nem vagyok benne biztos, hogy boldogulok-e hátramenetben egy botváltóval. Fél órába telt, míg eljutottam vele tíz háztömbnyire, és még akkor sem jöttem rá, hol és hogyan tudok megfordulni, hogy eljussak vele a városon kívülre, oda, ahol a házvezetőnő szerint Mirandáék laknak, és a kocsi is parkolni szokott. Esélyem sem volt rá, hogy úgy érjek el a Hetvenhatodik és az Ötödik sarkára, hogy végzetes kár ne essen bennem, a kocsiban, egy biciklistában, egy gyalogosban vagy egy másik autóban, úgyhogy ez az újabb telefonhívás a legkevésbé sem tett jót az idegeimnek.

Megint megpróbáltam körbetelefonálni, és ezúttal Miranda bébicsősze a második csengetésre felvette.

– Szia, Cara, én vagyok.

– Szia, mi van? Az utcáról beszélsz? Rettentő nagy a zaj.

– Na igen, így is lehet mondani. El kellett hoznom Miranda Porschéját a szervizből. Csak éppen nem tudok botváltós kocsit vezetni. Most meg felhívott, hogy vegyek fel valakit, akit Madelaine-nek hívnak, és tegyem le a lakásnál. Ki a fene az a Madelaine, és hol van?

Cara csak nevetett, úgy éreztem, legalább tíz percig, mielőtt válaszolni tudott volna.

– Madelaine-nek hívják a francia buldog kölyökkutyájukat, és az állatorvosnál van. Most miskárolták ki. Nekem kellett volna elhoznom, de Miranda az előbb telefonált, hogy menjek el korábban az ikrekért az iskolába, hogy mindnyájan időben elindulhassanak Hamptonba.

– Viccelsz. Egy nyavalyás kutyát kell elhoznom ezzel a Porsché-val? Anélkül, hogy megúsznám karambol nélkül? Ez nem fog menni.

– A Keleti-parti állatkórházban van, az Ötvenkettediken, az Első és a Második közé eső szakaszon. Bocs, Andy, de most indulnom kell a lányokért. Hívj, ha bármiben segíthetek, oké?

Összpontosító képességem utolsó cseppjeit felemésztve sikerült kimanővereznem a zöld bestiát a városból kivezető útra, és mire elértem a Második sugárutat, a stressz egyetlen alaktalan masszává olvasztotta a testemet. Ennél már nem lehet rosszabb, gondoltam, amikor egy újabb taxi állt meg fél centiméterre a hátsó lökhárítómtól. Ha egyetlen karcolás esik a karosszérián, tuti, hogy elveszítem az állásomat – ez magától értetődik –, de akár az életembe is kerülhet. Mivel fényes nappal, munkaidőben láthatóan nem volt parkolóhely, se engedélyezett, se más, a kocsiból felhívtam az állatorvosi rendelőt, és megkértem őket, hogy hozzák ki nekem Madelaine-t. Pár perc múlva (ezalatt újabb telefont kaptam Mirandától, hogy miért nem vagyok még bent az irodában) ki is jött egy kedves asszony egy nyüszítő, szortyogva szuszogó kiskutyával. A nő megmutatta nekem Madelaine összevarrt hasát azzal, hogy vezessek nagyon-nagyon óvatosan, mert a kutyának „van egy kis kellemetlensége”. Úgy lesz, asszonyom. Nagyon-nagyon óvatosan fogok vezetni, már csak azért is, hogy megmaradjon az állásom, és lehetőség szerint az életem is. Ha ettől a kutyának is jobb lesz, az már csak a ráadás.

Miközben Madelaine összegömbölyödött az utasülésen, rágyújtottam egy újabb cigarettára, és megdörzsöltem átfagyott, csupasz lábamat, hogy a lábujjaim továbbra is rá tudjanak tapadni a kuplungra és a fékpedálra. Kuplung, gáz, váltó, kuplung ki, mondtam fel a leckét, miközben megpróbáltam elengedni a fülem mellett a kiskutya keserves vonítását, valahányszor magasabb sebességbe kapcsoltam. Váltakozva vagy sírt, vagy nyüszített, vagy prüszkölt. Mire elérkeztünk Mirandáék házához, már közel állt ahhoz, hogy hisztériás rohamot kapjon. Próbáltam nyugtatgatni, de megérezhette a belső bizonytalanságomat – és egyébként sem volt szabad kezem, hogy megpaskoljam a hátát, vagy megcirógassam az orrát. Szóval ezért kellett négy éven keresztül regényeket, színdarabokat, elbeszéléseket és verseket ábrázolnom és elemeznem grafikusan, hogy alkalmasint megvigasztalhassak egy pöttöm, fehér, denevérszerű buldogot, de úgy, hogy közben ne rohanjak bele valaki másnak a nagyon-nagyon drága autójába. De szép az élet! Mindig ilyesmiről álmodoztam.

Baj nélkül sikerült leraknom a kocsit a garázsba, a kutyát meg Mirandáék portásának a kezébe nyomnom, de a kezem még akkor is remegett, amikor beültem az egész városon át mögöttem haladó taxiba. A sofőr részvéttel nézett rám, és együtt érző szavakat ejtett a botsebváltós kocsikkal kapcsolatos nehézségekről – nekem azonban nem sok kedvem volt csevegni.

– Menjen vissza egyenesen az Elias-Clark irodaházhoz – mondtam egy nagy sóhajjal, miközben a sofőr megkerülte a tömböt, és a Park Avenue-n elindult dél felé. Mivel naponta megtettem ezt az utat – néha kétszer is –, tudtam, hogy pontosan nyolc percem van arra, hogy fellélegezzek, összeszedjem magam, és talán még azt is kitaláljam, hogyan tüntethetném el a hamu- és izzadságfoltokat a Gucci nadrágomról. A cipőm – hát, az reménytelen esetnek látszott, legalábbis, amíg meg nem javítja a cipészek hada, akiket a Runway ilyen sürgős esetekre tart készenlétben. Az út hat és fél percig tartott, ami után mit volt mit tennem, kénytelen voltam egyetlen megmaradt tűsarkamon felbillegni, mint valami egyensúlyát vesztett zsiráf. Egy pillanatra beugrottam az épületben lévő kis butikba, ahol találtam egy vadiúj, térdig érő, gesztenyebarna színű Jimmy Choos csizmát, ami fantasztikusan jól ment ahhoz a bőrszoknyához, amire szintén ott bukkantam rá. A nadrágomat bedobtam a „tisztítandó ruhák” kupacba (a száraz vegytisztítás darabonkénti ára 75 dollárnál kezdődött). Már csak a sminkszobában kellett lebonyolítanom egy gyors látogatást, ahol az egyik lány csak ránézett az izzadságtól elmázolódott sminkemre, és már hozta is a szépítőszerekkel teli ládát.

Nem rossz, gondoltam, szemügyre véve magam az elmaradhatatlan, földig érő tükrök egyikében. Ki gondolná, hogy percekkel ezelőtt még vészesen közel álltam ahhoz, hogy kinyírjam magam és körülöttem mindenki mást? Magabiztosan ballagtam be a Miranda szobája előtti titkárságra, ahol szép nyugodtan leültem a helyemre, már előre örvendve annak a pár szabad percnek, amit kiélvezhetek, mielőtt visszajönne az ebédből.

– And-re-ah – kiáltott ki ekkor hideg-rideg berendezésű irodájából. – Hol van a kocsi meg a kiskutya?

Leugrottam a székemről, és amilyen gyorsan csak tizenkét centis sarkú csizmában plüssszőnyegen lehet, rohantam be hozzá, egyenesen az íróasztala elé.

– A kocsit a garázsban hagytam, Madelaine-t pedig a portásotoknál, Miranda – jelentettem büszkén, hogy íme, teljesítettem mindkét feladatot, anélkül hogy hazavágtam volna akár a kocsit, akár a kutyát, akár magamat.

– Miért, ha szabad kérdeznem? – horkant fel, és most először, amióta beléptem, feltekintett a Women’s Wear Daily előtte fekvő példányából. – Kifejezetten arra kértelek, hogy hozd mindkettőt ide, az irodához, miután a lányok minden pillanatban itt lehetnek, és indulnunk kell.

– Ó. Hát, én úgy emlékszem, mintha azt mondtad volna, hogy…

– Elég. Az ügyetlenségedet magyarázó részletek a legkevésbé sem érdekelnek. Indulj máris, és hozd ide a kocsit meg a kutyust. Úgy számolom, hogy negyedóra múlva indulunk. Megértetted?

Negyedóra? Ez a nő el van tévedve. Egy-két perc, mire leérek, kocsiba szállok, újabb hat vagy nyolc, mire eljutok a lakásához, aztán nagyjából három óra, mire a tizennyolc szobás kégliben megtalálom a dögöt, kihozom a folyton lefulladó botváltóst a garázsból, és megteszem a húszsaroknyi utat vissza, az irodáig.

– Értem, Miranda. Negyedóra.

Mihelyt kirohantam a szobájából, újra rám jött a remegés, és már csak arra voltam kíváncsi, vajon most mondja-e fel a szívem a szolgálatot. Végtére is a huszonhárom év már egy szép, érett kor… Az első cigaretta, amire rágyújtottam, egyenesen a vadiúj csizmám orrán landolt, és ahelyett hogy lebucskázott volna a cementpadlóra, épp annyi ideig parázslott rajta, míg egy szép, kerek lyukat nem égetett rá. Hát ez jó, motyogtam. Kurva jó. Mindent összevéve a mai napom eddig négy lepedőmbe van – egyéni csúcs. Hátha meghal, mire visszaérek, gondoltam, mert úgy döntöttem, itt az ideje, hogy elővegyem az optimizmusomat. Hátha most az egyszer ledönti a lábáról valami ritka és egzotikus nyavalya, és mi mind megszabadulunk tőle, nyomorúságunk minden forrásától. Még egy utolsót slukkoltam, aztán elnyomtam a cigit. Közben arra intettem magam, hogy gondolkozzak józanul. Nem kívánhatod a halálát, győzködtem magam, miközben elnyúltam az autó hátsó ülésén. Mert ha meg találna halni, minden reményedet elveszted, hogy te öld meg őt a puszta kezeddel. És az nagy szégyen lenne.

2. FEJEZET

A világon semmit nem tudtam, amikor életem első állásinterjújára tartva beléptem az Elias-Clark egyik liftjébe. Fogalmam sem volt róla, hogy a város pletykalapjainak kitűnő kapcsolatokkal rendelkező állandó cikkíróinak legtöbbje, nemkülönben az előkelő társaság ismert tagjai és a média felsőbb vezetői is megszállottan figyelik e halkan és olajozottan közlekedő liftek tökéletesen sminkelt, elegáns és magukba zárkózó utasait. Soha életemben nem láttam még ilyen csillogóan szőke hajú nőket, nem sejtettem, hogy egy bizonyos márkával fémjelzett ragyogás megőrzése évi hat lepedőbe kerül, vagy hogy ismert személyiségek a kész produktum láttán egy szempillantás alatt be tudják azonosítani az adott színárnyalat kikeverőjét. Soha nem kerültem még szemtől szembe ilyen gyönyörű pasikkal. Tökéletes volt a testük – nem túl izmos, az nem szexi –, és finoman bordázott garbójukban, feszes bőrnadrágjukban is ordított róluk, hogy egy életre elkötelezték magukat a testépítés mellett. A hátizsákok és a cipők, melyeket más, földi teremtményeken sohasem láttam, minden centiméteren azt kiáltották felém: Prada! Armani! Versace! Egy barátnőm barátnőjétől hallottam – az illető szerkesztőségi titkár a Chic magazinnál –, hogy ezek a kiegészítők hébe-hóba óhatatlanul szembetalálkoznak ezekben a liftekben a készítőikkel, s e megható találkozások alkalmával Miuccia, Giorgio vagy Donatella személyesen is megcsodálhatja a 2002-es nyári tűsarkúi valamelyikét, vagy a tavaszi, könnycsepp alakú táskáját. Tudtam, hogy a dolgok meg fognak változni számomra – csak abban nem voltam biztos, hogy a javamra-e.

Az elmúlt huszonhárom évben, egészen mostanáig, jómagam a kisvárosi Amerikát testesítettem meg. Az egész létezésem, úgy ahogy van, tökéletes közhely volt. A connecticuti Avonban nőttem fel, a középiskolában sportoltam, együtt buliztam és nagy ivászatokon vettem részt a többiekkel szép elővárosi házakban, amikor a szülők nem voltak otthon. Iskolába melegítőnadrágban jártunk, szombat esténként meg farmert húztunk, és tánc közben nagyon büszkén viseltük zilált külsőnket. Na és az egyetem! Hát, az már egy bonyolultabb világ volt. A Brown a tevékenységek, tanórák és csoportok végtelen változatosságát kínálta a legkülönbözőbb művészek, beilleszkedési zavarokkal küszködők és számítógépfüggők számára. Akármilyen intellektuális vagy kreatív érdeklődésemet akartam volna kiélni, mindegy, hogy mennyire ezoterikus vagy népszerűtlen dologról lett volna szó, a Brownban biztos, hogy találtam volna ilyet. Talán egyedül csak a divat volt az, ami csöppet sem érdekelt. Négy évig jöttem-mentem Providence környékén flanelingben és túrabakancsban, a francia impresszionizmust tanulmányozva és visszataszítóan terjengős angoldolgozatokat írogatva – mindez semmiféle értelemben nem készített fel az egyetemi éveimet követő legelső munkámra.

Húztam-halasztottam, ameddig csak tudtam. A diploma megszerzése után összeraktam, ami kis pénzem volt, és három hónapig magányosan utazgattam. Egy hónapig jártam Európát vonattal, jóval több időt töltve tengerpartokon, mint múzeumokban, és leszámítva Alexet, aki akkor már három éve a barátom volt, nemigen tartva az itthoniakkal a kapcsolatot. Ő tudta, hogy öt hét után már kezdtem elmagányosodni, és mivel tanári gyakorlata épp akkor ért véget, s még ott volt előtte a nyár hátralévő része, mielőtt szeptemberben megkezdte volna a tanítást, meglepetésszerűen utánam jött Amszterdamba. Mivel addigra már bejártam Európa nagy részét, ő meg előző nyáron csinálta ugyanezt, egy kávézóban eltöltött, nem éppen színjózan délutánt követően összedobtuk az utazási csekkjeinket, és vettünk két jegyet Bangkokba – csak oda.

Együtt végigkalandoztuk Délkelet-Ázsia nagy részét, csak nagy ritkán költve napjában tíz dollárnál többet, és közben megszállottan tervezgettük a jövőnket. Alex rém izgatott volt, hogy hamarosan elkezd angolt tanítani a város egyik hátrányos helyzetű gyerekeket oktató iskolájában. Úgy fel volt dobva attól, hogy majd formálhatja a gyerekek gondolkodását, és tanácsaival, útmutatásával irányíthatja a legszegényebbeket és legelhanyagoltabbakat, ahogy csak ő tud minden ilyesmiért lelkesedni. Az én céljaim korántsem voltak ilyen magasztosak: valamelyik magazin szerkesztőségében szerettem volna elhelyezkedni. Jóllehet tudtam, egyáltalán nem valószínű, hogy az iskolából egyenesen a The New Yorkerhez fogok kerülni, eltökéltem, hogy írok nekik. Mindig is ezt akartam csinálni, és konkrétan kezdettől fogva ennél a lapnál szerettem volna dolgozni. Életemben először akkor vettem kézbe a lap egy példányát, amikor hallottam, hogy a szüleim az egyik cikkről beszélnek, és az anyám azt mondta: „Olyan jól van megírva – ilyet manapság már nem lehet olvasni”, az apám meg helyeselt neki: „Nem vitás, ez az egyetlen okos cikk, amit mostanság írtak”. Ez tetszett nekem. Szerettem az eleven stílusban megírt könyvkritikákat, a szellemes karikatúrákat, és jó érzés volt bebocsáttatást nyerni egy különleges, csak az olvasók számára fenntartott klub tagjai közé. Az elmúlt hét évben minden cikket elolvastam, és kívülről fújtam minden rovatot, minden szerkesztőt és minden szerzőt.

Alex és én arról beszéltünk, hogyan vágunk neki mindketten életünk egy új szakaszának, és hogy milyen szerencsések vagyunk, hogy ezt is együtt csinálhatjuk. Ezzel együtt semmi okunk nem volt rá, hogy rohanvást induljunk haza; valahogy éreztük, hogy ez lesz az utolsó nyugodt időszakunk, mielőtt elszabadul az őrület. Ostoba módon meghosszabbítottuk hát a vízumunkat Delhiben, hogy pár hetet eltölthessünk még Indiának ezen az egzotikus vidékén.

Ami azt illeti, semmi sem tud oly hirtelen véget vetni egy romantikus kapcsolatnak, mint egy trópusi vérhas. Egy hetet töltöttem egy mocskos indiai turistaszállóban, egyfolytában könyörögve Alexnek, hogy ne hagyjon meghalni ezen a pokoli helyen. Négy nappal később megérkeztünk Newarkba, ahol aggódó anyám betuszkolt a kocsija hátsó ülésére, aztán végigkárálta az egész utat hazáig. Bizonyos értelemben ez minden anya álma: hogy legyen oka orvostól orvosig szaladgálni, míg tökéletesen meg nem győződik arról, hogy minden nyomorult parazita kitakarodott az ő kicsi leánykája szervezetéből. Négy hétbe telt, mire újból embernek éreztem magam, és még kettőbe, míg elviselhetetlennek nem kezdtem érezni otthon az életet. Anya és apa igazán aranyosak voltak, de hamar meguntam, hogy valahányszor elmentem hazulról, mindig megkérdezték, hová megyek, vagy amikor hazaérkeztem, azt, hogy hol voltam. Felhívtam Lilyt, és megkérdeztem tőle, nem foglalhatnám-e el a díványt csöppnyi harlemi garzonjában. Volt benne annyi szívjóság, hogy megengedte.

Verejtékben úszva ébredtem fel abban a csöppnyi harlemi garzonlakásban. Lüktető fájdalmat éreztem a homlokom mögött, a gyomrom háborgott, az idegeim táncot jártak – de nagyon-nagyon kellemetlen módon. Ajjaj! Visszaestem, gondoltam elszörnyedve. A paraziták újra utat találtak a szervezetembe, és most már örök időkig szenvednem kell! Vagy mi van, ha még ennél is rosszabb a helyzetem? Ha elkaptam egy kivételesen hosszú lappangási idejű trópusi lázat? Vagy maláriát? Vagy talán ebolát? Némán fekve birkóztam hirtelen halálom gondolatával, amikor emlékfoszlányok kezdtek derengeni előttem az elmúlt éjszakáról. Egy füstös bár valahol East Village-ben. Valami zene, amit fúziós dzsessznek mondtak, valami élénkpiros ital, amit martinispohárban adtak – jaj, hányingerem van, ezt inkább hagyjuk! Betoppant néhány barát annak örömére, hogy újra itthon vagyok. Egy tószt, egy pohár, újabb tószt, újabb pohár. Ó, hála az égnek, nem valami ritka, vérzéses lázféleség, csak másnaposság. Fel sem merült bennem, hogy a vérhasban leadott tíz kilómmal nem bírom ugyanazt az italmennyiséget, mint korábban. A 177 centis magasságomhoz az ötvenkét kilóm nem sok jóval kecsegtetett egy keményen átlumpolt éjszakához (ámbár így visszatekintve, egy divatlapnál való elhelyezkedéshez nagyon is sok jóval kecsegtetett).

Minden erőmet összeszedve eltávolodtam a díványtól, amely magához láncolt, és közben csak arra vigyáztam, nehogy elhányjam magam. Nem esett túlságosan nehezemre, hogy alkalmazkodjak Amerikához – az ételekhez, a viselkedéshez, a csodás zuhanyozókhoz –, de az, hogy vendégként lakjak valahol, elég hamar elveszítette a varázsát. Úgy számoltam, hogy nagyjából még tíz napig bírom, ha átváltom a maradék rúpiáimat, s azzal teljesen lenullázom magam, a szüleimtől pedig csak úgy kapok pénzt, ha újra vállalom a másodhegedűs örökre rám osztott szerepét. Ez a hervasztó gondolat bírt rá, hogy kimásszak az ágyból azon az utóbb sorsdöntőnek bizonyuló novemberi napon, hogy a megbeszélt időben, egy óra múlva megjelenjek életem legelső állásinterjúján. Az elmúlt hetet Lily díványán töltöttem, harmatgyengén és kimerülten, míg végül nekem nem esett üvöltve, hogy keljek fel, ha csak naponta pár órára is. Mivel nem tudtam, mi mást kezdhetnék magammal, vettem egy metrókártyát, és miközben utazgattam a metrón, mindenfelé elszórtam a szakmai önéletrajzom példányait. Belenyomtam az összes nagy magazin kiadóvállalatának épületében posztoló biztonsági őrök markába, egy bátortalan kísérőlevéllel együtt, melyben elmondtam, hogy kiadói gyakornok szeretnék lenni, és tapasztalatot szeretnék gyűjteni a cikkírás területén. Túl gyenge és fáradt voltam ahhoz, hogy komolyan érdekelt volna, elolvassa-e bárki is a levelemet és az önéletrajzomat, állásinterjúra meg végképp nem számítottam. De csodák csodája, előző nap megszólalt Lily telefonja, és valaki az Elias-Clark emberi erőforrás osztályáról meglepő módon arra kért, fáradjak be egy kis „csevegésre”. Nem tudtam, ez vajon hivatalos interjúnak fog-e számítani, vagy sem, de egy csevegés mindenképpen kellemesnek ígérkezett.

Leöblítettem az Advilt Peptóval, és sikerült felvennem egy egymáshoz ugyan nem illő blézert és nadrágot, de legalább nem csúsztak le girhes testemről. A hajamat szolid lófarokba kötöttem, és egy lapos sarkú, enyhén viseltes, kivágott cipővel tettem teljessé a képet. Nem volt valami fényes – ami azt illeti, kifejezetten ronda volt –, de pillanatnyilag ezt tudtam nyújtani. Emlékszem, arra gondoltam, hogy nem egyedül az öltözetem alapján fognak alkalmazni vagy elutasítani. Ebből is látszik, nem voltam épp a legjobb elmeállapotomban.

Időben megérkeztem a délelőtt tizenegykor esedékes interjúmra, és addig nem is estem pánikba, amíg össze nem találkoztam a lift előtt várakozó nyakigláb, Twiggy-típusú csajok hosszú sorával. Be nem állt a szájuk, és locsogásukat csak a kőpadlón kopogó tűsarkú cipőjük zaja ellenpontozta. A Tűsarkú népség, gondoltam. Ez tökéletes. Belégzés, kilégzés, emlékeztettem magam. Nem hányunk. Most nem. Most csak arról lesz szó, hogy szeretnél kiadói gyakornok lenni, aztán mehetsz vissza a díványra. Nem fogsz hányni. Ó, igen, boldogan dolgoznék a Reactionnél! Hát persze, szerintem a Buzz tökéletes lenne. Tessék? Hogy én választhatok? Hát, még aludnom kell rá egyet, hogy el tudjam dönteni, ide jövök-e, vagy a Maison Vous-hoz. Hát ez nagyszerű!

Percek múlva már ott díszelgett nem túl sikkes kosztümutánzatomon a nem túl hízelgő VENDÉG táblácska (sajnos akkor még nem tudtam, hogy a dörzsöltebbek egyszerűen a táskájukra biggyesztik, vagy simán eldobják ezeket a lapocskákat, és csak a legbalfékebbek viselik őket), és magam is elindulhattam a liftek felé. És aztán… beszálltam. Elindultunk fel, egyre feljebb és feljebb, téren és időn és az átélhető végtelenen át, egészen a… HR-osztályig.

E gyors és halk utazás alatt megengedtem magamnak egy kis pihenőt. A mellbevágóan sűrű parfümillat és a friss bőr szagának keveréke már-már az erotika birodalmának magasságába emelte a lift amúgy pusztán funkcionálisnak tekinthető terét. Az egyre magasabb szintek felé suhanva meg-megálltunk, hogy a lift kibocsáthassa a Chic, a Mantra, a The Buzz és a Coquette főhadiszállására igyekvő szépségeket. Az ajtók némán, tisztelettudóan nyíltak meg a hófehér fogadóterekre. Divatos, tiszta és egyszerű vonalvezetésű bútorok hívogatták az embereket, hogy foglaljanak helyet, sőt, látszott rajtuk, hogy együtt is sírnának velük, ha netán – ó, borzalom! – kihajítanák őket. Az előtér falain a különböző képes magazinok nevei sorakoztak jól olvashatóan, a maguk jellegzetes betűtípusával. Ezeket a neveket az átlag amerikai azonnal felismeri, de fel sem vetődik benne, hogy a város egyik égbe nyúló felhőkarcolójában élik lüktető, pezsgő életüket.

Miközben bevallottan egyetlen munkát sem találtam lebilincselőbbnek a fagyott joghurt kikanalazásánál, épp elég sztorit hallottam frissen elhelyezkedett barátaimtól, hogy tudjam, a dolgozó emberek élete nem éppen ilyen. Korántsem. Sehol sem láttam émelyítően villódzó fénycsöveket, minden piszkot elnyelő szőnyegeket. Ahol slampos titkárnőknek kellett volna megbújniuk, ott kiugró pofacsontúra sminkelt, divatos ruhát viselő, tökéletesen magabiztos fiatal lányok ültek az íróasztalok mögött. Olyan, hogy irodakellékek, egyszerűen nem léteznek! Alapvető dolgok tűntek el, mint például iratrendező, papírkosár vagy számlakönyv. Hat szint suhant el villámgyorsan, a maga hófehér tökéletességében, mire meghallottam a hangot.

– Az. Egy. Akkora. Kurva! Szóba se állok vele többé. Mit képzel? De most komolyan: MIT KÉPZEL? – sziszegte egy huszonvalahány éves lány, aki úgy nézett ki kígyóbőr szoknyájában és falatnyi topjában, mintha a Bungalow 8 éjszakai bárjába készülne, nem pedig fényes nappal, útban lenne a munkahelyére.

– Tudom. Túúúúúúúdom. Mégis, mit gondolsz, mit kellett elszenvednem az elmúlt hat hónapban? Egy dög. És a tetejébe még az ízlése is rémes – kontrázott a barátnője, és együtt érzően rázta hozzá gyönyörűséges fülbevalóját.

Szerencsére megérkeztem az én emeletemre, és a lift ajtaja némán kinyílt. Érdekes, gondoltam. Ha összehasonlítom ezt a lehetséges munkahelyi légkört egy elsős vagy másodikos klikkezős kiscsaj átlagos napjával a középiskolában, talán az még elviselhetőbbnek tűnik. Felvillanyozó? Hát, nem biztos. Kedves, kellemes, építő? Azt azért nem mondanám. Olyan hely, ahol jókedvre derülsz, és csak úgy ég a kezed alatt a munka? Nem, ugye? Nem! De ha valami pörgős, kiszámíthatatlan, mesterkélt, elképesztően klassz és szívdöglesztően trendi helyet keresel, akkor itt a helyed, az Elias-Clarkban.

A HR-osztály recepciósának csodás ékszerei és tökéletes sminkje természetesen nem csökkentette amúgy is vészes önbizalomhiányomat. Azt mondta, üljek le, és nyugodtan nézegessek bele néhány lapjukba. Én ezzel szemben őrült iramban próbáltam bemagolni az összes lap főszerkesztőjének a nevét – mintha arra számítanék, hogy majd fel kell mondanom nekik. Ugyan! Természetesen azt már tudtam, hogy Stephen Alexander a Reaction főszerkesztője, és nem volt túl nehéz megjegyezni a The Buzzét sem: Tanner Michel. Amúgy meg nagyjából ennyi az érdekes mindabból, ami megjelenik náluk, gondoltam. Meg fogok felelni nekik.

– Szóval szeretnél betörni a magazinok világába, igaz, drágám? – jött egy alacsony, vékony nő, aki Sharonként mutatkozott be, majd elvezetett egy sor hosszú lábú, modell külsejű lány mellett a saját kopár és rideg irodájába. – Elég kemény dolog lesz így, rögtön az iskolapadból kikerülve. Jelentkezők egész hada verseng azért a pár álláshelyért, ami még betöltésre vár. És ráadásul nem is fizetnek valami jól, ha érted, mire gondolok.

Végignéztem olcsó, egymáshoz nem illő ruhadarabjaimon és erősen lestrapált cipőmön, és arra gondoltam, most mit izgatom magam. Már elképzeltem, hogyan fészkelődöm be újra két hétre rágcsálni- és füstölnivalóval az én jó kis kölcsöndíványomra, és ettől csak fél füllel hallottam, amit szinte suttogva tett hozzá: – De elárulom neked, hogy épp most van itt egy óriási lehetőség, amit vétek lenne elszalasztanod!

Hm. Erre már működésbe lépett az antennám, miközben megpróbáltam rábírni a nőt, hogy lépjen szemkontaktusba velem. Lehetőség? Elszalasztani? Pörögni kezdett az agyam. Most segíteni akar nekem? Tetszem neki? De hiszen még ki se nyitottam a számat, hogy tetszhetnék neki? És miért kezdett hirtelen úgy beszélni, mint valami autókereskedő?

– Meg tudod mondani nekem, drágám, hogy hívják a Runway főszerkesztőjét? – kérdezte, és most először egyenesen a szemembe nézett.

Puff neki. Hirtelen olyan sötét lettem, mintha lehúzták volna a redőnyt nálam. A világon semmi sem jutott eszembe. Most mi van? Vizsgáztat? Soha életemben nem olvastam még a Runway egyetlen számát sem. Az ég szerelmére, az egy divatlap, még az is lehet, hogy egy sor írás sem jelenik meg benne, csak az a rengeteg alultáplált modell, meg a csillogó reklámok! Hebegtem-habogtam valamit, miközben az imént bemagolt nevek mindenféle párosításban, összevissza kavarogtak bennem. Valahol, az agyam valamelyik zugában, megvolt az ő neve is – miért éppen az övé ne lett volna meg? Csak éppen nem jutott fel zavaros elmém felszínére.

– Izé, hát most éppen nem jut eszembe. De tudom, hogy tudom, persze, hogy tudom. Mindenki tudja, kicsoda ő! Csak éppen most, izé, hát úgy látszik, pillanatnyilag most éppen nem tudom.

Egy hosszú percig csak nézett rám, nagy, barna szeme rászegeződött az arcomra, melyen most már kiütköztek az izzadságcseppek.

– Miranda Priestly – mondta majdnem súgva, tiszteletteljes félelemmel a hangjában. – A neve Miranda Priestly.

Ezután csend lett. Nekem úgy tűnt, mintha egy teljes percig egyikőnk se szólalt volna meg, de aztán Sharon valószínűleg eldönthette, hogy szemet huny végzetes ballépésem felett. Akkor még nem tudtam, hogy mindenáron fel akart venni még egy asszisztenst Miranda mellé, mint ahogy azt sem tudhattam, hogy mindenre el volt szánva, csak legyen már vége, hogy ez a nő éjjel-nappal hívogassa, és követelje rajta a lehetséges jelölteket. Kétségbeesetten próbált találni valakit, mindegy, hogy kit, akit Miranda nem fog elutasítani. És ha nekem akár a legcsekélyebb esélyem is van – bármilyen valószínűtlen is ez – arra, hogy megfelelek, és ezáltal könnyítek az ő helyzetén, nos, akkor megéri a rám pazarolt figyelmet.

Sharon rám mosolygott, és közölte, hogy most találkozni fogok Miranda két asszisztensével. Két asszisztensével?

– Persze – erősítette meg ingerült pillantással. – Természetes, hogy Mirandának két asszisztensre van szüksége. Allisont, az állandó első asszisztensét előléptették, ő lett a Runway szépségápolás rovatának vezetője, ennél fogva a másodasszisztens, Emily lép a helyére. A másodasszisztens posztja tehát pillanatnyilag betöltetlen. Andrea, tudom, hogy most végeztél az egyetemen, és talán még nem vagy teljesen járatos a magazinok világában… – Drámai szünetet tartott, s közben kereste a megfelelő szavakat. – De úgy érzem, az én feladatom, sőt kötelességem, hogy elmondjam, milyen hihetetlen lehetőséget jelent ez számodra. Miranda Priestly… – Újabb drámai szünet következett, mintha gondolatban fejet hajtott volna. – Miranda Priestly a legbefolyásosabb nő a divatiparban, és magától értetődően ő a világ egyik legkiválóbb magazinjának a szerkesztője. A lehetőség, hogy valaki neki dolgozhat, figyelheti őt munka közben, megismerkedhet híres írókkal és modellekkel, segíthet neki mindabban, amit nap mint nap csinál, nos, nem kell bizonygatnom neked, hogy ez olyan munka, amiért lányok milliói az életüket is odaadnák!

– Hát igen, úgy értem, ez tényleg csodálatosan hangzik – feleltem, futólag arra gondolva, vajon miért próbál Sharon rábeszélni valamire, amiért milliók az életüket is odaadnák. De nem volt idő sokat töprengeni ezen, mert felemelte a telefont, csacsogott bele pár szót, majd néhány perc elteltével kikísért a lifthez, hogy szerét ejthessem a Miranda két asszisztensével esedékes interjúnak.

Azt gondoltam, hogy Sharon kezd kicsit úgy beszélni, mint valami robot, de aztán eljött az ideje, hogy találkozzak Emilyvel. Kiszálltam a tizenhetedik emeleten, és a Runway csüggesztően hófehér előterében várakoztam. Nagyjából fél óra telhetett el, mire kilépett az üvegajtón egy magas, vékony lány. Combközépig érő bőr csípőszoknyában volt, rakoncátlan vörös haját hevenyészett kontyban feltűzve viselte a feje búbján, és nagyon jól nézett ki. Tökéletesen hibátlan, sápadt bőre, melyet egyetlen szeplőcske sem csúfított el, gyönyörűen feszült hihetetlenül kiugró arccsontjára. Még csak el sem mosolyodott, amikor leült mellém, és komolyan, de minden különösebb érdeklődés nélkül végignézett rajtam. Unottan és közönyösen. Azután, minden sietség nélkül, és továbbra is mellőzve a bemutatkozást, Emily – mert gondoltam, hogy ő az – hozzáfogott a munkakör ismertetéséhez. Az az egyhangúság, ahogy ledarálta a mondatokat, többet árult el, mint amit a szavai jelentettek: nyilván tucatszor elmondta már mindezt, és mivel kevéssé bízott abban, hogy egy kicsit is más vagyok, mint a többiek, nem óhajtott több időt vesztegetni rám.

– Kemény meló, nem vitás. Lesznek tizennégy órás munkanapok, nem gyakran, de azért elég gyakran – hadarta, még mindig nem nézve rám. – És fontos, hogy tudd, nem lesz semmiféle szerkesztői feladatod. Mint Miranda segédasszisztensének kizárólag az lesz a feladatod, hogy elébe menj, és gondoskodj a szükségleteiről. Ezek bármik lehetnek, a kedvenc levélpapírja megrendelésétől egészen odáig, hogy elkísérd a bevásárlókörútján. A lényeg, hogy a munka mindig szórakoztató. Úgy értem, hogy minden napodat és hetedet ezzel az elképesztően nem mindennapi nővel töltheted. Számíthatsz rá, hogy lesznek meglepetései – lehelte, és a beszélgetésünk kezdete óta most először látszott rajta némi elevenség.

– Jól hangzik – feleltem, és úgy is gondoltam. A barátaim, akik rögtön a diploma megszerzése után munkába álltak, már hat teljes hónapja szenvedték a pályakezdők sorsát, és nem győztek panaszkodni. Mindegy volt, hogy bankban, valamelyik reklámcégnél vagy könyvkiadónál dolgoztak, kétségbeejtőnek érezték a helyzetüket. Sírtak a hosszú munkaidő, a kollégák és a vállalat személyzeti politikája miatt, de legfőképpen azon keseregtek, hogy megeszi őket az unalom. Az iskolához képest az itteni követelmények értelmetlenek, feleslegesek és egy csimpánz intelligenciájához méretezettek voltak. Órákon át számokat pötyögtek be adatbázisokba, és olyan embereket hívogattak fel vaktában telefonon, akik nem akarták, hogy felhívogassák őket. Fásultan lajstromoztak éveken át begyűjtött információkat egy számítógép képernyőjén, és hónapokig kutattak teljesen összefüggéstelen témákat, csak azért, hogy a főnökeik azt higgyék, valami értelmes dolgot művelnek. Mindegyik megesküdött rá, hogy az egyetem elvégzése óta eltelt rövid idő alatt érezhetően butább lett, de nem lát lehetőséget arra, hogy innen megszabaduljon. Lehet, hogy nem kedvelem különösebben a divatot, de az biztos, hogy szívesebben töltöm a napjaimat valami szórakoztató munkával, mintsem hogy belefulladjak valami dögunalom melóba.

– Az jó. Úgy értem, tényleg szuper. Egyébként örülök, hogy megismertelek. Megyek, és szólok Allisonnak, hogy beszéljen veled. Ő is szuper.

Éppen csak befejezte, és bőrszoknyáját meg vörös fürtjeit zizegtetve eltűnt az üvegajtó mögött, máris megjelent egy egészen fiatal lány.

Feltűnően fekete volt, és úgy mutatkozott be mint Allison, Miranda frissen előléptetett első asszisztense. Rögtön megállapítottam róla, hogy túlságosan vékony. De nem tudtam teljes figyelmemmel behorpadó hasára és kiálló medencecsontjára összpontosítani, mert elbűvölt az a tény, hogy egyáltalán ki merte rakni a meztelen hasát a munkahelyén. Fekete bőrnadrág volt rajta, puha és feszes, bolyhos fehér topja ráfeszült a mellére, és körülbelül öt centivel a köldöke felett végződött. Koromfekete, hosszú haja vastag, fényes függönyként terült szét a hátán. Ujjain és lábujjain fényes-fehérre voltak lakkozva a körmei, és furán foszforeszkáltak, mintha belülről lennének megvilágítva, elöl nyitott szandálja pedig újabb nyolc centivel nyújtotta meg amúgy is száznyolcvan feletti magasságát. Ezzel a félmeztelenségével sikerült hihetetlenül szexissé, ugyanakkor ízlésessé varázsolnia magát, nekem azonban leginkább a hidegsége tűnt fel. De szó szerint. Végtére is novembert mutatott a naptár.

– Szia. Allison vagyok, mint talán már tudod – kezdte, lecsípve a top egy apró szöszmöszét bőrnadrágos vékony combjáról. – Épp most léptettek elő szerkesztővé, és tudod, ez az igazán óriási dolog abban, ha valaki Mirandának dolgozik. Igen, a munkaidő hosszú, a munka is kemény, de hihetetlenül csodás, és lányok milliói az életüket is odaadnák érte, ha ők csinálhatnák. És Miranda olyan csodálatos nő, szerkesztő, és ember, aki tényleg törődik itt a lányokkal. Ha egy évet eltöltesz mellette, éveket spórolhatsz meg, mert itt nem kell végigjárnod a szamárlétra valamennyi fokát. Ha megvan a tehetséged, egyből felküld a csúcsra, és… – És csak mondta, mondta, arra sem véve a fáradságot, hogy felnézzen, vagy legalább valamennyi szenvedélyt mutasson a szavai mellett. Az igaz, hogy nem tűnt számomra kifejezetten butának, mindamellett az a fajta köd ülte meg a tekintetét, amilyet csak szektatagoknál és agymosottaknál lehet látni. Határozottan az volt a benyomásom, hogy nyugodtan elalhatnék, piszkálhatnám az orrom, vagy egyszerűen kisétálhatnék innen, nem biztos, hogy észrevenné.

Amikor végre összeszedte a cuccait, és közölte, hogy még valaki jönni fog, hogy kérdezgessen, kis híján elterültem a recepció csöppet sem hívogató kanapéján. Minden olyan hirtelen történt, hogy éreztem, a dolgok teljesen kicsúsznak a kezemből, de ezzel együtt izgatott voltam. Na és ha nem tudtam, ki az a Miranda Priestly? Mindenki más elégedettnek tűnt velem. Szóval egy divatlap… lehetne valamivel érdekesebb magazin, de még mindig sokkal jobb a Runwaynél dolgozni, mint valami rémes szakfolyóiratnál, nem igaz? A szakmai önéletrajzomban annak presztízse, hogy dolgoztam a Runwaynél, biztos, hogy nagyobb hitelességet jelent számomra, amikor majd a The New Yorkernél jelentkezem munkára, mint ha mondjuk a Népszerű technikánál dolgoztam volna. És egyébként is biztos voltam benne, hogy lányok milliói az életüket is odaadnák ezért az állásért.

Félórás ilyen és hasonló tökölés után megjelent a recepción egy újabb magas és lehetetlenül vékony lány. Megmondta a nevét, de én a testén kívül semmi másra nem tudtam odafigyelni. Szűk, rojtos szélű farmerszoknya volt rajta, áttetsző fehér, elöl gombolódó blúz és ezüstszínű, pántos szandál. Tökéletes barna színe volt, kifogástalanul manikűrözött körmei, és olyan sokat mutatott magából, amit egyetlen normális ember se tenne, amikor kint hó borít mindent. Bennem csak akkor tudatosult, hogy milyen borzasztóan rosszul öltözött vagyok, milyen ócska a hajam, és hogy semmiféle kiegészítő vagy ékszer nincs rajtam, de még ápoltnak se vagyok mondható, amikor intett, hogy menjek vele az üvegajtó mögé, és emiatt fel kellett állnom. Mind a mai napig kísért az emlék, hogy mi volt rajtam – és hogy a táska, ami velem volt, leginkább egy aktatáskára emlékeztetett. Még most is lángba borul az arcom, ha eszembe jut, milyen borzasztó félszegen mozogtam New York City legdivatosabb, legelegánsabb női között. Csak később, amikor már e kör peremén mozogtam, tudtam meg, mennyit nevettek rajtam az interjú egyes állomásai szünetében.

A kellő szemrevételezés után az Ütős Csaj elkalauzolt a Runway szerkesztője és mindenestől szeretetre méltó holdkórosa, Cheryl Kerston irodájába. Ő is annyit beszélt nekem, hogy óráknak tűnt, de rá kivételesen oda is figyeltem. Figyeltem, mert látszott rajta, hogy szereti a munkáját: csupa izgalom volt, amikor a magazin szöveges oldaláról, meg arról a csodálatos kéziratról beszélt, amit épp most olvas, meg az írókról, akiket menedzsel, és a szerkesztőkről, akiknek a munkáját ellenőrzi.

– Az égvilágon semmi dolgom az itteni munka divat részével – jelentette ki büszkén. – Úgyhogy az erre vonatkozó kérdéseidet legjobb lesz másnak tartogatnod.

Amikor megmondtam neki, mennyire vonzónak tartom a munkáját, és hogy voltaképpen a divat nem igazán érdekel, és nincs is kapcsolatom vele, a mosolya fülig érő, őszinte vigyorrá változott.

– Nos, Andrea, akkor minden bizonnyal épp te vagy az, akire nekünk itt szükségünk van. Szerintem eljött a pillanat, hogy megismerkedj Mirandával. És elfogadsz tőlem egy tanácsot? Nézz egyenesen a szemébe, és légy önmagad. Légy igényes, és ő ezt tiszteletben fogja tartani.

Mintegy vezényszóra beviharzott az Ütős Csaj, hogy elkísérjen Miranda irodájába. Mindössze harminckét másodperces út volt, de éreztem, hogy minden szempár rám szegeződik. Vizslattak a szerkesztői szoba tejüveg ajtaja mögül csakúgy, mint az alkalmazottak nyitott rekeszeiből. A fénymásoló mellett álló szépség még utánam is fordult, hogy jól megnézzen, és ugyanezt tette egy hihetetlenül jóképű pasi is, habár ő szemmel láthatóan meleg volt, és csak a szerelésemet figyelte. Épp be akartam lépni az ajtón, amely a Miranda irodája előtt lévő asszisztensi helyiségbe nyílt, amikor Emily kikapta a kezemből az aktatáskámat, és bevágta az íróasztala alá. Egy pillanat alatt felismertem e mozdulat üzenetét: Ha ezzel jelensz meg, oda a hiteled. És azután ott álltam Miranda tágas és levegős irodájában, melynek óriási ablakain át csak úgy áradt be a fény. Azon a napon nem is vettem észre más részletet; egyszerűen képtelen voltam levenni róla a szememet.

Mivel soha nem láttam még csak fényképet se róla, megdöbbentem azon, hogy milyen vézna. Felém nyújtott keze vékonycsontú, nőiesen puha kéz volt. Felfelé kellett fordítania az arcát, hogy belenézhessen a szemembe, ennek ellenére nem állt fel az üdvözlésemre. Szakszerűen festett szőke haját simán hátrafésülve, csinos kontyba fogva viselte, csak épp annyira lazán, hogy természetesnek, ezzel együtt rendkívül elegánsnak hasson. Jóllehet nem mosolygott, nem tűnt különösebben félelmetesnek. Eléggé barátságosnak és valahogy összementnek tűnt félelmetes, fekete íróasztala mögött, és bár nem mondta, hogy foglaljak helyet, elég fesztelenül éreztem magam ahhoz, hogy leüljek az egyik vele szemben lévő fekete székbe. Csak ekkor vettem észre, hogy feszülten figyel, és látható derűvel nyugtázta magában igyekezetemet, hogy kecsesnek és illedelmesnek látszódjak.

Leereszkedő és feszélyező volt a viselkedése, nem vitás, de úgy döntöttem, semmiképpen sem rosszindulatú. Ő szólalt meg elsőnek.

– Mi vonz téged a Runwayhez, Ahn-dre-ah? – kérdezte a felső tízezer jellegzetes brit akcentusával, miközben mindvégig a szemembe nézett.

– Hát, beszélgettem Sharonnal, és ő mondta, hogy asszisztenst keres – kezdtem kissé remegő hangon. Ő bólintott, amitől valamelyest nekibátorodtam. – És most, miután találkoztam Emilyvel, Allisonnal és Cheryllel, úgy érzem, teljesen világos előttem, hogy miféle ember az, akit keres, és biztos vagyok benne, hogy tökéletesen megfelelek az állásra – válaszoltam visszaemlékezve Cheryl szavaira. Egy pillanatra mintha felderült volna az arca, de nyugodt maradt.

Ez volt az a pont, amikor rettenetesen fontos lett nekem ez az állás, és valahogy úgy kezdtem sóvárogni utána, mint az elérhetetlennek vélt dolgok után szoktak az emberek. Lehet, hogy nem ér fel azzal, amikor az embert felveszik a jogi egyetemre, vagy egy esszéje megjelenik valamelyik egyetemi lapban, de sikerre éhes énem számára igazi kihívásnak tűnt. Mégpedig azért, mert csaló voltam, ha nem is túl tehetséges. Abban a pillanatban, amikor lábamat a Runway emeletére tettem, már tudtam, hogy én itt idegen vagyok. Az öltözékem, a hajam biztos, hogy nem stimmelt, de a viselkedésemről egyenesen ordított, hogy nem vagyok idevaló. A világon semmit sem tudtam a divatról, és nem is érdekelt. A legkevésbé sem. És ezért meg kellett kapnom az állást. Különben is, lányok milliói az életüket is odaadnák ezért az állásért.

Olyan őszintén és magabiztosan válaszolgattam a kérdéseire, hogy magam is meglepődtem rajta. Ijedezésre idő sem volt, egyébként pedig Miranda elég kedvesnek látszott, és én, meglepő módon nem tudtam semmit, ami erre rácáfolt volna. Kicsit megzökkentünk, amikor megkérdezte, milyen idegen nyelveken beszélek, és azt feleltem, hogy héberül. Akkor egy pillanatra elhallgatott, aztán mindkét tenyerével az asztalára támaszkodva, jeges hangon azt kérdezte: – Héberül? Franciára számítottam, vagy legalábbis valami használhatóbb nyelvre.

Már majdnem bocsánatot kértem, de időben visszafogtam magam.

– Sajnos egy szót sem tudok franciául, de biztos vagyok benne, hogy ez nem jelent problémát.

Erre összekulcsolta a kezét.

– Itt az áll, hogy a Brownban végezted a tanulmányaidat.

– Igen, izé, angol szakon, és a szépírás volt a szakterületem. Az írás mindig is a szenvedélyem volt. – Mit finomkodsz, szidtam magam. Muszáj volt kimondanod azt a szót, hogy szenvedély?

– Az íráshoz való vonzódásod tehát azt jelenti, hogy a divat nem érdekel különösebben? – Ivott egy kortyot valami gyöngyöző italból, majd a poharat szép csendesen visszatette az asztalra. Egy gyors pillantás a pohárra elárulta, hogy azok közé a nők közé tartozik, akik úgy tudnak inni, hogy nem hagynak undorító rúzsnyomot a pohár szélén. Biztos, hogy a nap bármely órájában tökéletesen fedi a rúzs a száját.

– Ó, nem, dehogy. Nagyon is szeretem a divatot – hazudtam folyékonyan. – Alig várom, hogy még többet megtudjak róla, mert úgy gondolom, egyszer majd csodálatos lesz a divatról írni. – Honnan az ördögből szedtem ezt? A dolog kezdett testen kívüli élménnyé válni.

Ezzel a viszonylagos könnyedséggel folytatódott tovább a beszélgetés, mígnem feltette az utolsó kérdést: milyen magazinokat szoktam rendszeresen olvasni? Buzgón előrehajolva kezdtem sorolni: – Hát, egyedül a The New Yorkerre és a Newsweekre fizetek elő, de rendszeresen olvasom a The Buzzt. Néha a Time-ot, de száraznak találom, és a U. S. Newst, ami kicsit túl konzervatív. Kis bűntudattal, de élvezettel szoktam végigfutni a Chic magazinon, és mivel nemrég érkeztem meg egy hosszabb utazásból, elolvasok minden utazási magazint, ami a…

– És a Runwayt szoktad olvasni, Ahn-dre-ah? – vágott a szavamba, és az íróasztalon áthajolva minden eddiginél figyelmesebben nézett a szemembe.

A kérdés olyan gyorsan, olyan váratlanul jött, hogy aznap először teljesen készületlenül ért. Nem hazudtam, nem köntörfalaztam, de még csak magyarázkodni se próbáltam.

– Nem.

Talán tíz másodpercnyi dermedt csend után behívta Emilyt, hogy kísérjen ki. Tudtam, hogy megkaptam az állást.

3. FEJEZET

– Ez egyáltalán nem úgy hangzik, mintha megkaptad volna az állást – mondta halkan és szelíden Alex, a barátom, ujjaival a hajamat babrálva, miközben ölében pihentettem lüktető fejemet a fárasztó nap után. Az interjúról egyenesen az ő brooklyni lakására mentem, mert nem akartam még egy éjszakát Lily díványán tölteni, és egyébként is muszáj volt elmesélnem neki mindazt, ami aznap történt velem. Szívesen laktam volna nála, de nem akartam, hogy úgy érezze, túlságosan rátelepedek.

– Nem is értem, miért akarnád. – Pár percnyi mérlegelés után azonban így folytatta: – Ha jól belegondolok, tényleg csodás lehetőségnek látszik. Úgy értem, ha az a lány, Allison, Miranda asszisztenseként kezdte, és most szerkesztő a lapnál, hát akkor szerintem is oké. Csak rá kell hajtanod.

Annyira igyekezett, hogy a kedvemért izgatottnak látsszék! Elsőévesek voltunk a Brownban, amikor járni kezdtünk, úgyhogy már ismertem minden hangsúlyát, minden tekintetét, minden jelzését. Ő is csak pár hete kezdett dolgozni Bronxban, a 277-es általános iskolában, és úgy kivolt, hogy beszélni is alig tudott. Habár csak kilencéveseket tanított, borzasztó csalódást jelentett neki, hogy máris milyen unottak és cinikusak. Viszolygott attól, hogy ezek a kiskölykök nyíltan beszélnek az orális szexről, hogy legalább tízféle szleng kifejezést ismernek a marihuánára, és imádnak elhencegni azzal, hogy miket loptak, vagy hogy kinek az unokatesója ül jelenleg a legkomiszabb börtönben. Sittszakértők, Alex újabban már csak így nevezte őket. „Könyvet írhatnának arról, hogy mik a Sing Sing árnyalatnyi előnyei a Rikersszel szemben, ha el tudnának olvasni akár csak egy szót is.” Egyfolytában azon törte a fejét, hogyan tudna változtatni ezen.

Becsúsztattam a kezem a pólója alá, és vakargatni kezdtem a hátát. Szegény srác, annyira szerencsétlenül nézett ki, hogy elfogott a bűntudat, amiért az interjú részleteivel traktálom, de hát muszáj volt beszélnem róla valakinek.

– Tudom. Megmondták ugyan, hogy ebben a munkakörben szó sincs semmiféle szerkesztésről, de biztos vagyok benne, hogy pár hónap múlva megpróbálkozhatnék valami írással – feleltem. – Ugye, nem tartod aljas árulásnak, hogy egy divatmagazinnál fogok dolgozni?

Megszorította a karomat, és lefeküdt mellém.

– Te egy briliáns tehetségű, nagyszerű író vagy, bébi, és tudom, hogy bárhol tökéletesen meg fogod állni a helyed. Persze, hogy nem árulás. Ezzel fogod megfizetni a tanulópénzt. Azt mondod, ha lehúzol egy évet a Runwaynél, megspórolsz újabb három évet, amit másutt kellene asszisztensi munkával elfecsérelned?

Bólintottam.

– Ezt mondta Emily és Allison. Hogy ez amolyan automatikus kárpótlás. Ha egy évet ledolgozol Mirandánál, és nem rúg ki, akkor felveszi a telefont, és ott szerez neked állást, ahol te akarod.

– Akkor hogy hagyhatnád ki? Ledolgozod az évet, és utána állást kapsz a The New Yorkernél. Mindig is ezt akartad! Ráadásul nagyon úgy néz ki, hogy ezzel a melóval sokkal hamarabb eljutsz oda, mint ha bárhová máshová mennél.

– Igazad van, tökéletesen igazad van.

– Mellesleg, emiatt muszáj lesz felköltöznöd New Yorkba, ami, hogy őszinte legyek, most nagyon is jól fog jönni nekem. – Megcsókolt, méghozzá hosszan és ráérősen. – De elég volt az aggodalmaskodásból – folytatta a csók után. – Te magad mondtad, hogy még nem vagy benne teljesen biztos, megkapod-e az állást. Várjuk ki a végét.

Összedobtunk valami egyszerű vacsorát, és a Lettermant nézve aludtunk el. Álmomban visszataszító kis kilencéves kölykök szexeltek és vedeltek a játszótéren, és épp az én drága, szerelmetes pasimmal üvöltöztek, amikor megszólalt a telefon. Alex felvette, odaszorította a füléhez, de se a szemét nem nyitotta ki, se egy hallót nem mondott bele, csak odapottyantotta mellém. Egyáltalán nem voltam benne biztos, van-e annyi erőm, hogy felvegyem.

– Halló – motyogtam az órára pillantva. 7.15-öt mutatott. Ki az ördög telefonál ilyen hajnalban?

– Én vagyok – reccsent rám Lily dühös hangja.

– Szia, minden rendben?

– Gondolod, hogy telefonálnék, ha minden rendben volna? Olyan másnapos vagyok, hogy majd’ belepusztulok, és amikor végre abbahagytam a hányást annyi időre, hogy el tudjak aludni, felver telefonon egy félelmetesen eleven nőszemély, és közli, hogy az Elias-Clark HR-osztályáról beszél. És téged keres. Hajnali hét óra tizenötkor. Úgyhogy hívd vissza. És mondd meg neki, hogy veszítse el a számomat.

– Bocs, Lil. Azért adtam meg nekik a te számodat, mert még nincs mobilom. Nem hiszem el, hogy ilyen korán telefonált! Ez most jót jelent, vagy rosszat? – Fogtam a hordozható készüléket, lábujjhegyen kiosontam a hálószobából, és halkan becsuktam magam mögött az ajtót.

– Mittomén. Sok szerencsét. Szólj, hogy mi lett. De az elkövetkező pár órában még ne, oké?

– Szólok. Kösz. És bocs.

Újra az órámra néztem, és nem akartam elhinni, hogy mindjárt hivatalos tárgyalást kell folytatnom. Feltettem egy kanna kávét, megvártam, míg lefő, majd egy csészével a heverőhöz mentem. Ideje volt, hogy visszahívjam őket. Nem volt más választásom.

– Halló, Andrea Sachs vagyok – mondtam határozottan, noha reszelős, mély hangom elárulta, hogy csak nemrég ébredtem fel.

– Jó reggelt, Andrea! Remélem, nem telefonáltam túl korán – dalolta Sharon a maga napfényes hangján. – Biztos vagyok benne, hogy nem, drágám, különösen, mivel nemsokára muszáj lesz korán kelővé válnod! Nagyon jó hírem van a számodra. Miranda kifejezetten jó benyomásokat szerzett rólad, és azt mondta, nagyon várja már, hogy veled dolgozzon. Hát nem csodálatos? Gratulálok, drágám. Milyen érzés Miranda Priestly új asszisztensének lenni? Képzelem, hogy most…

Forgott velem a világ. Megpróbáltam eltépni magam a heverőtől, hogy töltsek magamnak még egy kis kávét, vizet, akármit, amitől kitisztul a fejem, és le tudom fordítani a szavait angolra, de csak még mélyebbre süppedtem a párnák közé. Most azt kérdezi, hogy elfogadom-e az állást? Vagy ez már hivatalos ajánlatnak számít? Nem értettem semmit abból, amit az imént elmondott, azon kívül, hogy tetszettem Miranda Priestlynek.

– …milyen boldog lehetsz ettől a hírtől. Ki ne lenne az, nem igaz? Akkor hát hétfőn már el is kezdheted a munkát, rendben? Ő épp szabadságon lesz, de így a legjobb kezdeni. Kicsit több időd jut arra, hogy megismerd a többi lányt. Ó, csupa bűbájos teremtés!

Megismerjem? Mi?! Hétfőn elkezdhetem? Bűbájos lányok? Az egész valahogy nem akart összeállni a zavaros fejemben. Kiemeltem belőle egyetlen információt, amit megértettem, és arra válaszoltam: – Izé, azt hiszem, hétfőn még nem kezdhetek – kezdtem óvatosan, bizakodva, hogy sikerült értelmes mondatot kinyögnöm.

A puszta szavak kimondásától valami félelmetes, féléber állapotba kerültem. Tegnap léptem be életemben először az Elias-Clark kapuján, és ma reggel azzal ébresztenek fel legmélyebb álmomból, hogy három nap múlva kezdjem el a munkát. Péntek volt – reggel hét óra! –, és ezek azt akarják, hogy hétfőn már álljak munkába? Éreztem, hogy az események kezdenek kicsúszni a kezemből. Mire ez a nagy sietség? Olyan fontos ez a nő, hogy ennyire kellek neki? És ez a Sharon mit van ennyire betojva Mirandától?

Kizárt, hogy hétfőn elkezdhetem a munkát. Nincs hol laknom. Az otthont számomra a szülői ház jelentette Avonban; ha kelletlenül is, de ide mentem vissza az egyetem elvégzése után, és a holmim nagy része is itt dekkolt, mialatt én végigutazgattam a nyarat. Valamennyi interjúra alkalmas ruhám ott tornyosul Lily díványán. Bár igyekeztem mindig elmosogatni, kiüríteni a hamutartóit és pintszámra hordani neki a Häagen-Dazst, hogy ne utáljon meg, de úgy gondoltam, nem árt, ha néha megszabadítom őt az örökös jelenlétemtől, így a hétvégéket Alexnél töltöttem. Ettől persze minden hétvégi bulizós ruhám meg mókás arcfestékem Alex brooklyni lakásában volt. Saját lakásom nem lévén New Yorkban, nem is értettem, hogy a csudába tudhatja mindenki, hogy a Madison Avenue vezet kifelé, a Broadway meg befelé. És ezek azt akarják, hogy hétfőn már kezdjek is?

– Nos, izé, nem hiszem, hogy ez a hétfő-dolog menni fog, mert jelenleg nem vagyok New York-i lakos – hadartam erősen marokra fogva a telefont. – Szükségem lesz pár napra, hogy találjak valami lakást, vásároljak néhány bútort, és beköltözzek.

– Ó, értem. Akkor hát, gondolom, szerda megfelel – mondta erre kissé fanyalogva.

Néhány percnyi alkudozás után végül megegyeztünk november 17-ében, az általa javasolt naphoz képest egy héttel későbbre. Ezek szerint nyolc napom volt arra, hogy találjak egy lakást a világ egyik legeszelősebb ingatlanpiacán, és még be is rendezzem.

Letettem a telefont, és végigvetettem magam a heverőn. Hagytam, hogy remegő kezemből kiessen a készülék, le a földre. Egy hét. Egy hét múlva dolgozni kezdek Miranda Priestly asszisztenseként. Hoppá! Várjunk csak! Volt itt valami, ami nagyon zavart… Valójában nem fogadtam el az állást, mert hivatalosan fel sem ajánlották. Sharonnak még csak ki sem kellett ejtenie egy olyan mondatot, hogy „szeretnénk ajánlatot tenni önnek”, mivel magától értetődőnek vette, hogy akiben az intelligenciának a leghalványabb szikrája is mutatkozik, nyilván azon nyomban elfogadja. Azt a szót, hogy „fizetés”, senki még csak ki sem ejtette a száján. Kis híján hangosan felnevettem. Ez valamiféle taktika, amit tökélyre fejlesztettek? Hogy megvárják, amíg az áldozat egy rendkívül stresszes nap után eljut a mélyálom fázisába, és akkor rárontanak egy olyan hírrel, melynek nyomán az egész élete megváltozik? Vagy egyszerűen csak feltételezte, hogy – mivel itt a Runway magazinról van szó – csak időt és energiát pazarolna olyan világias dologgal, hogy tesz egy állásajánlatot, és megvárja, hogy elfogadom-e? Sharon nyilván biztosra vette, hogy ki fogok ugrani a bőrömből e lehetőség hallatán, és boldogan megragadom a kínálkozó alkalmat. És igaza volt. Az egész olyan gyorsan, olyan viharos sebességgel játszódott le, hogy nem is volt időm a szokásos megfontolásra és mérlegelésre. De megvolt bennem az a jó érzés, hogy itt valóban egy lehetőség nyílt meg előttem, és bolond lennék, ha elszalasztanám, mert könnyen lehet, hogy csakugyan ezzel teszem meg az első, hétmérföldes lépést a The New Yorker felé. Meg kellett próbálnom. Szerencsésnek tudhattam magam, hogy megtehetem.

Friss erőre kapva lehajtottam a maradék kávémat, aztán főztem egy újabb adagot Alexnek, és vettem egy gyors, forró zuhanyt. Alex épp felült az ágyban, amikor visszamentem a szobájába.

– Már fel is öltöztél? – kérdezte drótkeretes szemüvege után kotorászva, ami nélkül teljesen vaksi volt. – Tényleg telefonált ma reggel valaki, vagy csak álmodtam?

– Nem álom volt – feleltem, és úgy, ahogy voltam, farmerban, garbóban visszamásztam a takaró alá. De vigyáztam, hogy ne áztassam el a párnáját a frissen mosott hajammal. – Lily volt. Az Elias-Clark személyzetise őt hívta fel, mert az ő telefonszámát adtam meg neki. És találd ki, mit akart.

– Megkaptad az állást?

– Megkaptam az állást!

– Ó, gyere ide! – kiáltotta, és magához ölelt. – Büszke vagyok rád! Ez óriási dolog, de komolyan!

– Te is úgy gondolod, hogy ez egy jó lehetőség? Tudom, hogy már beszéltünk róla, de még csak esélyt sem adtak, hogy én döntsek. A nő biztosra vette, hogy kell nekem az állás.

– Ez tényleg fantasztikus lehetőség. A divat nem a legrosszabb dolog a világon; akár még érdekes is lehet.

Erre csak a szememet forgattam.

– Oké, lehet, hogy ez kicsit túl erős. De a Runwayjel az önéletrajzodban, és egy ajánlólevéllel ettől a Mirandától, és esetleg addigra pár cikkel a tarsolyodban, szerintem bárhová elmehetsz. A The New Yorker ott fog dörömbölni az ajtódon.

– Remélem, igazad van. – Felugrottam, és kezdtem bedobálni a cuccaimat a hátizsákomba. – Még mindig áll az ajánlatod, hogy kölcsönvehetem a kocsidat? Minél hamarabb érek haza, annál hamarabb jöhetek vissza. Nem mintha igazán számítana, mert New Yorkba fogok költözni. Ez már tény!

Mivel Alex kétszer egy héten hazajárt Westchesterbe, hogy vigyázzon a kisöccsére, amikor az anyja későig dolgozik, megkapta az ő régi kocsiját, hogy tartsa magánál a városban. Keddig azonban nem lesz szüksége rá, én meg addigra visszaérek. Ezen a hétvégén úgyis azt terveztem, hogy hazamegyek, és most legalább jó hírrel érkezhetek.

– Persze. Fél sarokkal lejjebb állok a Grand Streeten. A slusszkulcsot megtalálod a konyhaasztalon. Hívj fel, ha odaértél, rendben?

– Felhívlak. Tényleg nem akarsz jönni? Finom kaják lesznek. Tudod, hogy anyám mindig a legjobbakat rendeli.

– Csábítóan hangzik. Szívesen mennék, de már beszerveztem néhány fiatalabb tanárt, hogy töltsük együtt a holnap estét. Gondoltam, talán segítene rajtunk, ha csapatban dolgoznánk. Már nem fújhatom le.

– Ó, te szerencsétlen jótét lélek! Ahová mész, mindenütt jót teszel, és bátorságot öntesz az emberekbe. Gyűlölnélek, ha nem szeretnélek ennyire. – Odahajoltam, és búcsúzóul megcsókoltam.

Elsőre megtaláltam a kis zöld Jettát, és mindössze húsz percembe telt, mire rá tudtam keveredni az autópályára, amely kivitt az Északi 95-ösre. Fagyos novemberi nap volt, az utakon itt-ott síkos foltok mutatkoztak. De kisütött a nap, és a vidéket elöntötte az a téli ragyogás, amelytől a gyakorlatlan szem könnybe lábad, s az embernek hunyorognia kell. A levegő tiszta volt, és hidegével megtöltötte a tüdőmet. Végig letekert ablakkal mentem, és folyamatos ismétlésre állítva hallgattam a Almost Famoust. Még nyirkos hajamat fél kézzel lófarokba fogtam össze, hogy a szél ne fújja a szemembe, és a leheletemmel melengettem a kezem, legalább annyira, hogy tartani tudjam a volánt. Még csak fél éve, hogy elvégeztem az egyetemet, és az életem óriási fellendülés előtt áll. Miranda Priestly, aki tegnapig még idegen volt számomra, de akinek tényleg nagy hatalom van a kezében, engem választott ki, hogy a magazinjának dolgozzak. Most végre konkrét okom van rá, hogy otthagyjam Connecticutot, és beköltözzek – teljesen önállóan, mint egy igazi felnőtt – Manhattanbe, hogy megteremtsem a saját otthonomat. Ahogy ráfordultam a szülőházamhoz vezető útra, elöntött a jókedv. A visszapillantó tükörben láttam, hogy arcomat pirosra csípte a szél, s a hajam vadul lobog körülötte. Nem voltam kifestve, a farmerom a bokámnál körben csupa kosz volt a belváros tócsáitól. Mégis, ebben a pillanatban szépnek éreztem magam. Én voltam a testet öltött természetesség, hűvösség, tisztaság és frissesség, ahogy benyitottam az ajtón, és bekiáltottam anyámnak. Emlékezetem szerint ez volt életemben az utolsó alkalom, amikor ilyen könnyűnek és felszabadultnak éreztem magam.

– Egy hét? Elképzelni sem tudom, édesem, hogy fogsz egy hét múlva munkába állni – közölte anyám a teáját kavargatva. A konyhaasztal mellett ültünk a szokott helyünkön, anyám a szokásos koffeinmentes teáját itta a szokásos édesítőszerével, én meg a szokásos English Breakfast teámat jó sok cukorral. Hiába hogy négy éve nem laktam otthon, elég volt egy nagy bögre mikróban felmelegített tea és néhány mogyoróvajas keksz, hogy úgy érezzem, mintha soha el se mentem volna.

– Hát, nincs más választásom, és szerencsés vagyok, hogy ezt megcsíptem. Hallanod kellett volna, milyen határozottan beszélt az a nő a telefonban – magyaráztam, de ő kifejezéstelen arccal nézett rám. – Lényeg az, hogy én nem idegeskedem miatta. Állást kaptam egy híres magazinnál a szakma egyik legtekintélyesebb üzletasszonya mellett. Ezért az állásért lányok milliói az életüket is odaadnák.

Egymásra mosolyogtunk, de anya mosolyában egy kis szomorúság bujkált.

– Örülök neked – mondta. – Van egy gyönyörű felnőtt lányom. Biztos vagyok benne, édesem, hogy ezzel egy csodálatos időszak kezdődik el az életedben. Ó, emlékszem, amikor az egyetem elvégzése után New Yorkba költöztem! Teljesen egyedül abban a hatalmas, bolond városban. Be voltam gyulladva, naná, de olyan hihetetlenül izgalmas volt! Szeretném, ha élveznéd minden egyes percét, az összes színdarabot és filmet, az embereket, a vásárlást, a könyveket. Ez lesz életed legszebb korszaka, tudom. – Rátette a kezét a kezemre, pedig ez nem volt szokása. – Nagyon büszke vagyok rád.

– Kösz, mami. És vagy annyira büszke rám, hogy veszel nekem egy lakást, bútorokat és egy csomó új ruhát?

– Hát persze – felelte, s miközben odament a mikróhoz, hogy felmelegítsen két újabb bögrével, egy magazinnal meglegyintette a fejem búbját. Nem mondott nemet, de nem is kapta elő azonnal a csekkfüzetét.

Az este további részét azzal töltöttem, hogy e-maileket küldözgettem mindenkinek, akit csak ismertem, hogy nincs-e szükségük lakótársra, illetve nem ismernek-e valakit, akinek van. Felhívtam olyanokat, akikkel hónapok óta nem beszéltem. Semmi. Úgy döntöttem, nem tehetek mást – ha nem akarom állandóra kibérelni Lily díványát, és ezzel holtbiztosan tönkretenni a barátságunkat, vagy bebútorozni Alexhez, amire egyikőnk sem volt felkészülve –, mint hogy rövid távra kiveszek egy szobát, amíg be tudom szállítani a holmimat a városba. Igen, az lesz a legjobb, ha keresek egy szobát magamnak valahol, lehetőleg bútorozottat, hogy ne kelljen ezzel is foglalkoznom.

Nem sokkal éjfél után csöngött a telefon, és ahogy utánakaptam, majdnem kiestem az ágyamból. A falról lemosolygott rám gyerekkorom hőse, Chris Evert bekeretezett és aláírt képe. Ott volt a faliújság alatt, amelyen még mindig kint virítottak a Kirk Cameron által kiragasztott cikk-kivágások. Belemosolyogtam a telefonkagylóba.

– Hé, öreg, itt Alex – szólt bele a barátom olyan hangon, ami elárulta, hogy történt valami. De hogy jó-e vagy rossz, azt nem lehetett megállapítani. – Épp most kaptam egy e-mailt, hogy egy lány, Claire McMillan szobatársat keres. Princetoni csaj. Azt hiszem, találkoztam is vele. Andrew-val jár, és tök normális. Érdekel a dolog?

– Persze, miért ne? Megvan a száma?

– Nincs, csak az e-mail címe, továbbítottam az üzenetét, hogy felvehesd vele a kapcsolatot. Szerintem jó lesz.

Írtam Claire-nek, mialatt befejeztem Alexszel a beszélgetést, aztán végre elaludhattam a saját ágyikómban. Talán-talán ez is elintéződik így.

Claire McMillan: hát, nem egy nagy szám. A lakása sötét volt és nyomasztó, ráadásul rémes helyen. Amikor megérkeztem, épp egy narkós támasztotta a falat a kapuban. De a többi lakó se volt sokkal különb. Egy házaspár kiadott volna egy szobát a lakásukban, azzal a hallgatólagos tehertétellel, hogy el kellene viselni állandó és zajos szeretkezéseiket; egy harminc-egynéhány éves festőművész négy macskával, aki azonban még többre vágyott; egy hosszú, ablaktalan és beépített szekrény nélküli, sötét hall végében lévő hálószoba; egy húszéves meleg srác, saját bevallása szerint szutykos korszakában. Mindegyik nyomorúságos szoba, amit végigjártam, jóval többre jött volna ki havonta egy ezresnél, miközben az évi bérem 32 500 dollár lesz – hatalmas összeg. És noha a matek sohasem volt erős oldalam, nem kellett zseninek lennem ahhoz, hogy kiszámoljam, a lakbér ebből legalább 12 ezret fog felemészteni, a többit meg elviszik az adók. Ja, és a szüleim elkobozták a csak vészhelyzetekben bevethető hitelkártyámat, azzal, hogy most már felnőtt vagyok. Hát nem aranyosak?

Mivel Lilynek érdekében állt, hogy egyszer és mindenkorra letudjon engem a díványáról, mindenkinek írt, akit csak ismert. Egy csoporttársának, akivel együtt PhD-zett a Columbián, volt egy barátja, akinek a főnöke ismert két lányt, akik lakótársat kerestek. Fel is hívtam őket rögtön, és beszéltem egy Shanti nevű nagyon helyes lánnyal, aki elmondta, hogy ő meg a barátnője, Kendra, keresnek valakit az Upper East Side-on lévő lakásukba. A szoba ugyan nagyon picike, de van saját ablaka, beépített szekrénye, sőt még egy szabad téglafala is. 800 dollár egy hónapra. Megkérdeztem, van-e a lakásban fürdőszoba és konyha. Volt (mosogatógép, kád, lift persze nyista, de az ember nem is számít efféle luxusra az első kéglijénél). Király. Shantiról és Kendráról végül kiderült, hogy két nagyon aranyos és csendes indiai lány, akik most végeztek a Duke-ban, és iszonyúan sok időt töltöttek a munkahelyükön, valami befektetési bankban. Elsőre, és azután is, tökéletesen megkülönböztethetetlenek maradtak számomra. Egyszóval otthonra találtam.

4. FEJEZET

Már három éjszakát aludtam az új szobámban, de még mindig úgy éreztem magam, mint valami rettentően idegen helyen. A szoba parányi volt. Talán valamivel nagyobb, mint a szerszámos fészer otthon, az avoni ház hátsó udvarában, de nem biztos. És a legtöbb üres térrel szemben, amelyek bebútorozva rendszerint nagyobbnak tűnnek, az én szobám mintha a felére zsugorodott volna. Naiv módon azt gondoltam, amikor megnéztem, hogy nagyjából elmegy normálméretű szobának, és megvehetem a szokásos hálószoba-berendezést: a jókora franciaágyat, komódot, és esetleg egy vagy két éjjeliszekrényt. Lilyvel elmentünk Alex kocsijával az Ikeába, a frissen végzettek lakberendezési Mekkájába, és kiválasztottunk egy gyönyörű, világos együttest, hozzá egy világoskék-sötétkék-királykék-indigókék árnyalatokból szőtt kis szőnyeget. Akárcsak a divat, a lakberendezés sem volt az erősségem: azt hiszem, az Ikea épp akkor lépett be a „kék korszakába”. Vettünk még egy kékkel tarkázott ágytakarót és egy pihekönnyű paplant. Lily rábeszélt egy kínai rizspapírból készült lámpára az éjjeliszekrényre, én pedig kiválasztottam pár előre bekeretezett, fekete-fehér képet, amivel megbonthatom valamelyest csupasz téglafalam rusztikus, vöröses felületét. Elegáns és könnyed képek voltak, nem kevés Zen-érzéssel. Egyszóval minden tökéletesen illett legelső felnőtt lakásomhoz a nagyvárosban.

Tökéletesen, egészen addig, amíg meg nem érkezett. Úgy látszik, pusztán szemrevételezni egy szobát nem egészen ugyanaz, mint lemérni. Semmi sem passzolt bele. Alex összeszerelte az ágyat, és amikor beállította a sima téglafalhoz (Manhattanben így becézik a befejezetlen falat), kiderült, hogy az egész szoba tele lett vele. Kénytelen voltam a szállítómunkásokkal visszaküldeni a hatfiókos komódot, a két gyönyörűséges éjjeliszekrényt, de még a teljes alakot mutató tükröt is. Ők és Alex felemelték viszont az ágyat, és így be tudtam csúsztatni alá a négyszeresen kék szőnyeget, és még egy keskeny kék szél ki is látszott a behemót faalkotmány alól. A rizspapír lámpának nem volt min állnia, így egyszerűen csak leraktam a földre, és beékeltem abba a tizenöt centis sarokba, ami az ágykeret és a faliszekrény tolóajtaja között szabadon maradt. És noha kipróbáltam spéci ragasztószalagot, szöget, szigszalagot, csavart, drótot, gyurmaragasztót, kétfalú ragasztót és sok-sok káromkodást, a bekeretezett fotók sehogy sem voltak hajlandók fent maradni a sima téglafalon. Csaknem háromórányi erőlködés után, lehorzsolt, vérző ujjakkal végül feltámasztottam a képeket az ablakpárkányra. Így lesz a legjobb, gondoltam. Legalább kevésbé lát be hozzám a nő, aki szemben lakik, a világítóudvar túloldalán. De mindez mellékes. Az is, hogy az ablakom a szellőzőaknára néz, és nem egy csodálatos panorámára, és az is, hogy a faliszekrényben nincs polcos rész, és olyan keskeny, hogy egy télikabát már nem férne be. A szoba az enyém – az első, amit úgy díszítek ki, ahogy nekem tetszik, nem szólnak bele se a szüleim, se a szobatársaim –, és nekem nagyon tetszett.

Az első munkanapomat megelőző vasárnap este egyfolytában azzal gyötörtem magam, hogy mit vegyek fel másnap. Kendra, két lakótársam közül a helyesebbik, unos-untalan bedugta a fejét az ajtón, hogy halkan megkérdezze, nem segíthet-e valamiben.

Tekintve, hogy mindketten ultrakonzervatív ruhákban jártak dolgozni, lemondtam róla, hogy a divat vonatkozásában tanácsot kérjek tőlük. Fel-alá járkáltam a nappaliban – már amennyire lehetett, mert az egész mindössze négy jókora lépés volt, aztán leültem a tévé elé. Mit vesz fel az ember, ha először megy be dolgozni a létező legdivatosabb divatlap legdivatosabb divatszerkesztője alkalmazottjaként? Hallottam már a Pradáról (attól a néhány menő csajszitól, akik ilyen hátizsákot hordtak a Brownban), meg a Louis Vuittonról (mindkét nagymamám felvágott a bőröndjeivel, amelyekbe valami név volt belevésve anélkül, hogy tudták volna, milyen menők ezzel), talán még a Gucciról is (mert ki ne hallott volna Gucciról?). De nekem egyetlen ilyen darabom se volt, és nem is tudtam volna, mit tegyek, ha mindhárom márka boltja hirtelen beömlesztette volna a teljes árukészletét a miniatűr kis szekrényembe. Visszamentem a szobámba – jobban mondva a faltól falig ágyra, amit én szobának hívtam –, és lerogytam rá, jól bevágva közben a bokámat a vaskos ágykeretbe. A francba! És most mi legyen?

Sok-sok szenvedés és ruhapróbálgatás után végül egy világoskék pulóver és térdig érő fekete szoknya, hozzá a fekete, hosszú szárú csizmám mellett döntöttem. Azt már tudtam, hogy ezen a helyen az aktatáska nem játszik, úgyhogy nem maradt más hátra, a fekete vászontáskámat kellett vinnem. Az utolsó dolog, amire emlékszem abból az estéből, hogy megpróbáltam körbejárni az ágyamat a tűsarkú csizmámban, szoknyában, blúz nélkül, aztán leültem, hogy a kimerítő erőpróba után megpihenjek kicsit.

A puszta idegességtől elájulhattam, mert kizárólag csak az adrenalin ébresztett fel hajnali fél hatkor. Kipattantam az ágyból. Egész héten túlfeszített idegállapotban voltam, úgy éreztem, szétrobban a fejem. Pontosan másfél órám volt arra, hogy lezuhanyozzak, felöltözzek, és eljussak a Kilencvenhatodik és a Harmadik sarkán lévő, diákklubra emlékeztető házunkból tömegközlekedési eszközzel a belvárosba. Baljós és ijesztő kilátások. Egy órát kell szánnom az utazásra, és fél órát arra, hogy gyönyörűvé varázsoljam magam.

A zuhany félelmetes volt. Élesen visító hangot adott ki, mint amikor a kutyakiképzőben megszólal a síp, a víz meg egészen addig makacsul langyos maradt, amíg ki nem léptem a jéghideg fürdőszobából – akkor bezzeg forró lett. Három napomba telt, mire megtanultam, hogy a tervezett fürdés előtt negyedórával nyissam meg a zuhany csapját, aztán uzsgyi vissza a takaró alá. Amikor még háromszor elszunyókáltam az ébresztőórával a kezemben, majd a második körre visszamentem a fürdőszobába, a tükröket már mind belepte a finompára a forró – igaz, hogy csak csörgedező – víztől.

Huszonöt perc alatt magamra húztam szoros és kényelmetlen ruháimat, és már kint is voltam az ajtón – csúcs! És mindössze tíz perc alatt megtaláltam a legközelebbi metróállomást. Ezt előző este kellett volna végigcsinálnom, de kinevettem az anyámat, aki azt tanácsolta, próbáljam el az indulást, így majd nem fogok eltévedni. Egy hete, amikor az interjúra mentem, taxiba ültem, ennél fogva már előre felkészültem rá, hogy ez a metrózás olyan lesz, mint valami rémálom. De csodák csodája, a fülkében egy értelmesen beszélő alkalmazott ült, aki azt mondta, menjek el a 6-ossal az Ötvenkilencedik utcáig, aztán gyalogoljak kétsaroknyit nyugati irányba, a Madisonra. Ennyi az egész. Csendben utaztam a hideg szerelvényen a többi őrülttel, akik november közepén, ilyen kegyetlen időpontban képesek voltak felébredni és útnak indulni. Eddig minden oké – nem is volt semmi gáz, amíg el nem érkezett a pillanat, hogy felmenjek az utcaszintre.

A legközelebbi lépcsőn felbaktattam a barátságtalanul hideg felszínre, ahol csak az éjjel-nappal nyitva tartó kocsmákból szűrődött ki világosság. Mögöttem volt a Bloomingdale, de ezen kívül semmi se tűnt ismerősnek. Elias-Clark, Elias-Clark, Elias-Clark. Hol lehet? Lassan tettem egy félfordulatot, s végre megláttam egy utcatáblát: Hatvanadik utca és Lexington. Jól van, az Ötvenkilencedik nem lehet olyan messze a Hatvanadiktól, de merre induljak el oda, ahonnan az utcák nyugat felé tartanak? És hol lehet a Madison a Lexingtonhoz képest? A múlt héten jártam abban az épületben, de itt most semmi sem emlékeztetett arra a helyre, hiszen a taxi a kapu előtt tett le. Őgyelegtem egy darabig, s közben örültem, hogy hagytam elég időt még arra is, hogy eltévedjek, ami lám, sikerült. Végül bementem egy csemegeboltba, hogy igyak egy csésze kávét.

– Jó napot, uram. Nem találok oda az Elias-Clark irodaházhoz. Megmutatná nekem, melyik irányba induljak el? – kérdeztem a pénztárban ülő, idegesnek látszó embertől. Mogorván rám nézett, amitől meg én lettem ideges, gondolván, hogy talán modortalannak tart. Nyájasan elmosolyodtam.

– Egy dollár – mondta, és nyújtotta a markát.

– Pénzt kér az útbaigazításért?

– Egy dollár, iszol tejjel vagy feketén, megmondsz.

Csak bámultam rá, mígnem végre rájöttem, hogy csak annyit tud angolul, hogy a kávéval elboldoguljon.

– Ó, tejjel kérem. Nagyon szépen köszönöm.

Odaadtam neki az egy dollárt, aztán visszamentem az utcára. Most még elveszettebbnek éreztem magam, mint eddig. Kérdezgettem újságosbódékban ülőket, utcaseprőket, még egy reggelit szállító, kiskocsit toló embert is. Egyikük sem értett angolul annyira, hogy meg tudta volna mutatni, merre van az Ötvenkilencedik és a Madison kereszteződése. Egy pillanatra már kezdtem újra Delhiben érezni magam, s attól féltem, mindjárt jön a depresszió meg a vérhas. Nem! Azért is megtalálom.

Pár percnyi céltalan bóklászás után egyszer csak ott álltam az Elias-Clark székház kapuja előtt. Az üvegajtók mögött fényesen világított az előtér a kora reggeli sötétségben, és ezekben az első pillanatokban igazán meleg és barátságos helynek látszott.

Ám amikor meglöktem a forgóajtót, hogy belépjek rajta, éreztem, hogy ellenáll. Egyre nagyobb erővel nyomtam befelé, mígnem egész súlyommal nekifeszültem, majdhogynem az arcomat is odanyomtam az üveghez, és csak akkor mozdult meg. De akkor meg olyan hirtelen pördült körbe a behemót üvegtábla, hogy hátulról nekem jött, amitől majdnem átestem a saját lábamon, és minden igyekezetemet latba kellett vetnem, hogy állva maradjak.

A biztonsági pult mögött álló ember hangos kacajra fakadt.

– Trükkös, mi? Nem először látom ezt a mutatványt, de nem is utoljára – úgy nevetett, hogy beleremegtek a hústáblák az arcán.

Gyorsan megnéztem magamnak, és eldöntöttem, hogy ki nem állom, és azt is tudtam, hogy én se leszek rokonszenves neki, akármit mondjak vagy csináljak is. De azért rámosolyogtam.

– Andrea vagyok – mondtam, és kötött kesztyűmet lehúzva, nyújtottam a kezem a pult felett. – Ma lesz az első munkanapom a Runwaynél. Én vagyok Miranda Priestly új asszisztense.

– Részvétem! – bömbölte a pasi, és széles jókedvében hátravetette kerek fejét. – Ha-ha-ha! Hé, Eduardo, ezt nézd meg! Itt van Miranda új rabszolgája! Honnan jött, kislány, azzal a jóindulatú képével? Topekából? Az istenverte Kansasból? Elevenen felfalja magát, ha-ha-ha!

De mielőtt válaszolhattam volna, megjelent egy pocakos alak ugyanolyan egyenruhában, mint az előbbi, és leplezetlenül végigmért.