A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Sezon burz c. műve alapján készült.

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Váczy Ludmilla

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 2013

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter, 2018, 2020

Borítófestmény © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-954-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szellemtől, kísértettől,

hosszú lábú szörnytől,

attól, mi üvöltve járja az éjt,

Ments meg, jó Istenünk!

A Cornwalli litánia néven ismert, a XIV-XV. századra datálható könyörgő imádság
(Takács Ferenc fordítása)

Azt mondják, a haladás oszlatja a homályt. De sötétség mindig, mindig létezni fog. És mindig lesz a sötétségben Gonosz, mindig lesznek a sötétségben fogak és karmok, gyilkolás és vérontás. Mindig lesznek olyan lények, melyek üvöltve járják az éjt. És mi, vajákok, azért vagyunk, hogy szembeszálljunk velük.

A Kaer Morhen-i Vesemir

Aki szörnyetegekkel harcol, ügyeljen, nehogy közben szörnyeteggé váljék. És ha sokáig pillantasz a mélységbe, a mélység is beléd pillant.

Friedrich Nietzsche, Túl jón és rosszon

(Tatár György fordítása)

A mélységbe pillantást tökéletes idiotizmusnak tartom. Rengeteg olyan dolog van a világon, amibe sokkal érdemesebb belepillantani.

Kökörcsin, Fél évszázad költészete

ELSŐ FEJEZET

Csak azért élt, hogy öljön.

A nap perzselte homokon feküdt.

Talajhoz szorított szőrös csápjain és sertéin keresztül érezte meg a remegést. Noha a remegés még messze volt, Idr tisztán és pontosan érezte, és ennek alapján nemcsak az áldozat mozgásának irányát és sebességét, hanem a súlyát is képes volt meghatározni. A hasonló módon vadászó ragadozók többségének elsőrendű fontosságú volt a zsákmány súlya – a lopakodás, a támadás és az üldözés energiaveszteséget jelentett, amit a táplálék energiaértékének kellett pótolnia. Az Idrhez hasonló ragadozók többsége lemondott a támadásról, ha a zsákmány túl kicsi volt. De Idr nem. Idr nem az evésért és a fajfenntartásért létezett. Nem erre volt teremtve.

Csak azért élt, hogy öljön.

Végtagjait óvatosan mozgatva kimászott a gödörből, átkúszott egy korhadt fatörzsön, három ugrással átküzdötte magát a kidőlt fákon, szellemként lebbent át a tisztáson, belevetette magát a páfránnyal benőtt erdei bozótba, beleolvadt a sűrűbe. Gyorsan és zajtalanul mozgott, hol futott, hol ugrott, akár egy óriási szöcske.

Lekushadt a bozótosban, szelvényezett páncélos hasát a földhöz tapasztotta. Egyre érezhetőbb lett a talaj remegése. Az Idr sörtéi és szőrzete felől érkező impulzusok képpé formálódtak. És tervvé. Idr már tudta, merre közelítse meg az áldozatot, hol vágja el az útját, hogyan kényszerítse menekülésre, milyen hosszú ugrásokkal ugorjék rá hátulról, milyen magasságban csapjon le rá, és vágja belé borotvaéles állkapcsait. A remegés és az impulzusok már fel is keltették benne azt az örömöt, amelyet akkor szokott érezni, ha az áldozat az ő súlya alatt vergődik, azt az eufóriát, amely a forró vér ízétől szokta eltölteni. Azt a kéjt, amelyet akkor szokott érezni, amikor a levegőt fájdalomüvöltés repeszti meg. Enyhe reszketés fogta el, hol szétnyitotta, hol összecsukta fogóit és tapogatólábait.

Tisztán érződött, és egyre összetettebbé vált a talaj vibrálása. Idr már tudta, hogy több áldozat van, valószínűleg három, talán négy is. Ketten a szokásos módon rezegtették meg a talajt, a harmadik felől érkező remegés azt jelezte, hogy tömege és súlya is kicsi. A negyedik viszont – amennyiben tényleg volt ott egy negyedik is – szabálytalan, gyönge és bizonytalan vibrálásokat bocsátott ki. Idr mozdulatlanná dermedt, megfeszült, és kinyújtotta csápjait a fűből, vizsgálta a légmozgásokat.

A talaj remegése végre azt jelezte, amire Idr várt. Az áldozatok szétváltak. Egyikük, a legkisebb, hátramaradt. Az a negyedik pedig, az a bizonytalan, eltűnt. Hamis jelzés volt, hazug visszhang. Idr nem törődött vele.

A kicsi zsákmány még jobban eltávolodott a többiektől. A talaj remegése felerősödött. És közelített. Idr megfeszítette a hátsó végtagjait, elrugaszkodott, majd ugrott.

•

A kislány rémülten felkiáltott. Menekülés helyett kővé dermedt. És egyfolytában kiabált.

•

A vaják odarontott, ugrás közben vette elő a kardját. És azonnal rájött, hogy valami nincs rendben. Hogy rászedték.

A rőzsével megrakott szekeret húzó férfi felordított, és Geralt szeme láttára ölnyi magasra repült fel, bőségesen fröcsögött belőle a vér. Visszazuhant, majd ismét felrepült, ezúttal vért fecskendezve, két darabban. Már nem kiáltott. Most az asszony kiáltozott átható hangon, a lányához hasonlóan ő is megdermedt, megbénult félelmében.

Nem hitte ugyan, hogy sikerülhet, a vaják mégis meg tudta őt menteni. Odaugrott, és nagy erővel taszította be a vérrel telefröcskölt asszonyt az erdőbe, a páfrányok közé. És rögtön felfogta, hogy ezúttal is csel volt. Megtévesztés. A szürke, sima, soklábú és hihetetlenül gyors alak ugyanis már otthagyta a szekeret és első áldozatát. A második irányába siklott. A még mindig visítozó kislány felé. Geralt utánavetette magát.

Ha a kislány ottmarad, a vaják nem ér oda idejében. A gyerek azonban nagy lélekjelenlétről tett tanúbizonyságot, és rémült menekülésbe fogott. De a szürke szörny gyorsan és könnyedén utolérte volna – utolérte volna, megölte volna, és visszafordult volna, hogy az asszonyt is meggyilkolja. Így is történik, ha a vaják nincsen ott.

Utolérte a szörnyet, ráugrott, a sarkával rátiport az egyik hátsó végtagra. Ha azonnal nem ugrik félre, elveszíti a lábát – a szürke teremtmény páratlanul fürgén fordult meg, és sarló alakú fogói hajszálnyit hibázva csattantak össze. Mire a vaják visszanyerte volna az egyensúlyát, a szörny elrugaszkodott, és támadásba lendült. Geralt ösztönös, széles ívű és meglehetősen kaotikus kardvágással védekezett, eltaszította a szörnyet. Sebet nem ejtett rajta, de magához ragadta a kezdeményezést.

Felugrott, nekirontott, vállból csapott rá, szétzúzta a sima fejtor páncélját. Mielőtt a teremtmény felocsúdott volna kábulatából, egy újabb vágással lenyeste a bal állkapcsát. A szörny rávetette magát, csapkodott a mancsaival, megmaradt állkapcsával igyekezett őt tulok módjára felöklelni. A vaják ezt a másikat is levágta. Gyors kontrával csapta le az egyik tapogatólábat. És újból rácsapott a fejtorra.

•

Idr végre ráeszmélt, hogy veszélyben van. Hogy menekülnie kell. Menekülnie kell, el kell menekülnie messzire, meg kell bújnia, el kell rejtőznie valahol. Csak azért élt, hogy öljön. Hogy öljön, ahhoz regenerálódnia kell. Menekülni kell… Menekülni…

•

A vaják nem hagyta elmenekülni. Utolérte, rátaposott a hátsó felére, felülről, nagy lendülettel csapott rá. A fejtor páncélja ezúttal engedett, a repedésből sűrű zöldes vér fröccsent ki és folyt szerteszét. A szörny rángatózott, végtagjai vadul túrták a földet.

Geralt lesújtott a kardjával, ezúttal teljesen elválasztotta a sima fejet a többi testrésztől.

Nehezen lélegzett.

A távolban megdördült az ég. A feltámadó szél és a gyorsan feketülő égbolt közeledő vihart jósolt.

•

Albert Smulka, az újonnan kinevezett községi bíró már az első alkalommal répagumóra emlékeztette Geraltot – gömbölyded, mosdatlan, vastag bőrű és általában véve érdektelen figura volt. Más szóval, nemigen különbözött a többi községi hivatalnoktól, akikkel a vaják kapcsolatba került.

– Úgy látszik, igaz – mondta a bíró. – Nincs jobb gyógyír a gondokra, mint egy vaják.

– Jonas, az elődöm – folytatta kisvártatva, látván, hogy Geralt egyáltalán nem reagál – nem győzött dicsérni téged. Képzeld el, hazugnak véltem. Vagyis hogy nem egészen hittem neki. Tudom, hogy a dolgok miként duzzadnak mesévé. Főleg a sötét népség körében, ahol lépten-nyomon minden vagy csoda, vagy varázslat, vagy megint valami emberfeletti képességű vaják. Itt meg kiderül, hogy színtiszta igazság. Amott az erdőben, a patakon túl meg se számolhatod, mennyien pusztultak el. Mert arrafelé rövidebb az út a városba, hát arra mentek az ostobák… A vesztükbe. Nem törődtek a figyelmeztetésekkel. Manapság olyan idők járják, hogy jobb nem mászkálni a vadonban, jobb nem kószálni az erdőben. Mindenfelé szörnyek, mindenfelé emberevők. Temeriában, a Tukaj-fennsíkon, ott esett meg ám a szörnyűség, egy bányásztelepen tizenöt embert ölt meg valami erdei szellem. Szarufalvának hívták azt a telepet. Biztos hallottál róla. Nem? De az igazat mondom, úgy éljek. Állítólag még a varázslók is nyomoztak azon a Szarufalván. Na de minek a sok mese. Mi most itt Ansegisben biztonságban vagyunk. Neked köszönhetően.

Kivett a komódból egy dobozkát. Kisimított az asztalon egy ív papírt, belemártotta a tollát a tintatartóba.

– Megígérted, hogy megölöd a szörnyeteget – mondta fel sem nézve. – Úgy látszik, nem lódítottál. Szótartó vagy ahhoz képest, hogy kóbor vagy… És azoknak az embereknek az életét mentetted meg. Az asszonynak és a lánykának. Legalább megköszönték? Leborultak előtted?

Nem borultak le, szorította össze a száját a vaják. Mert még nem tértek magukhoz teljesen. Én meg elmegyek innen, mielőtt magukhoz térnének. Mielőtt felfognák, hogy csaléteknek használtam fel őket, öntelt hiúságomban meg voltam győződve róla, hogy mindhármukat meg tudom védeni. Elmegyek, mielőtt a kislány eszébe jutna, mielőtt megértené, hogy az én hibámból lett félárva.

Rosszul érezte magát. Bizonyára a küzdelem előtt bevett elixírek hatása. Bizonyára.

– Az a szörnyeteg – a bíró homokkal hintette be a papírt, majd a homokot a földre rázta – igazán ocsmány. Megnéztem a dögöt, amikor idehozták… Miféle volt ez?

Geralt e tekintetben nem volt biztos, de nem állt szándékában, hogy ezt el is árulja.

– Arachnomorf.

Albert Smulka mozgatta a száját, hasztalanul próbálta utánamondani.

– Fuj, ha így hívják, hát így hívják, a franc se törődik vele. Ezzel a karddal vagdaltad szét? Ezzel a pengével? Meg lehet nézni?

– Nem lehet.

– Á, biztosan varázspenge. És nyilván drága… Becses jószág… Na de mi itt csak fecsegünk, az idő meg telik. A szerződés teljesítve, ideje a fizetségnek. De előbb a formaságok. Nyugtázd a számlát. Illetve tegyél rá keresztet vagy valami más jelet.

A vaják elvette az odanyújtott számlát, a világosság felé fordult.

– Nézzenek oda – csóválta meg a bíró a fejét, és fintorgott. – Mi a fene, tud olvasni?

Geralt az asztalra tette a papírlapot, odalökte a hivatalnoknak.

– Egy apró hiba került a dokumentumba – mondta nyugodtan, halk hangon. – Ötven koronában egyeztünk meg. A számla nyolcvanról van kiállítva.

Albert Smulka összetette a két kezét, rátámasztotta az állát.

– Ez nem hiba. – Ő is halkabban beszélt. – Ez inkább az elismerés bizonyítéka. Megöltél egy borzalmas szörnyeteget, nyilván nem volt könnyű munka… Így hát senki nem fog csodálkozni az összegen…

– Nem értem.

– Na persze. Ne add az ártatlant. Azt akarod nekem bebeszélni, hogy Jonas, amikor ő volt itt főnök, nem állított ki neked ilyen számlákat? A fejemet rá, hogy…

– Hogy mi? – vágott közbe Geralt. – Hogy megemelte a számlákat? És azt a különbözetet, amellyel megcsappantotta a királyi kincstárat, megfelezte velem?

– Megfelezni? – A bíró elfintorította a száját. – Csak semmi túlzás, vaják, semmi túlzás. Még azt gondolná valaki, hogy annyira fontos vagy. Megkapod az egyharmadot a különbözetből. Tíz koronát. Neked ez így is magas prémium. Nekem több jár, ha csak a tisztségem miatt is. Az állami hivatalnokoknak vagyonosaknak kell lenniük. Minél vagyonosabb az állami hivatalnok, annál nagyobb az állam presztízse. Egyébként mit is tudhatsz te erről. Untat már ez a beszélgetés. Aláírod a számlát, vagy nem?

Kopogott az eső a tetőn, kint úgy esett, mintha dézsából öntenék. De már nem dörgött, a vihar távolodott.

KÖZJÁTÉK

Két nap múlva

– Tessék parancsolni, tisztelettel – hajolt meg méltóságteljesen Belohun, Kerack királya. – Tessék parancsolni. Szolgák! Széket!

A terem mennyezetét díszítő freskó vitorlást ábrázolt hullámok, tritónok, csikóhalak és homárszerű teremtmények között. Az egyik fal freskója pedig a világ térképe volt. Ahogy Korall már rég megállapította, abszolút fantasztikus térkép, melynek nem volt sok köze a szárazföldek és tengerek tényleges elhelyezkedéséhez. Viszont szép és ízléses volt.

Két apród odacipelt és lerakott egy súlyos faragott karszéket. A varázslónő leült, úgy tette rá a kezét a karfákra, hogy rubinköves karperecei jól láthatók legyenek, és senki figyelmét ne kerüljék el. Gondosan fésült haján is rubintos volt a diadém, mély dekoltázsában rubintos a nyakék. Mind külön a királyi audienciára készült. Hatást akart tenni. És tett is. Belohun király a szemét meresztgette, nem tudni, a rubintokra vagy a dekoltázsra.

Osmyk fia, Belohun, mondhatni, első generációs király volt. Apja meglehetősen számottevő vagyont szerzett tengeri kereskedéssel, és valamicskét alighanem tengeri rablással is. Miután kicsinálta a konkurenciát, és monopolizálta a környéken a part menti hajózást, Osmyk királlyá nevezte ki magát. Az önkényes koronázási aktus lényegében csak formalizálta a status quót, ezért aztán nem is váltott ki nagyobb ellenvetést, nem keltett tiltakozást sem. Korábbi magánháborúival és csatározásaival Osmyk elrendezte szomszédaival, Verdennel és Cidarisszal a határviszályokat és a fennhatósági vitákat. Köztudott lett, hol kezdődik, hol végződik Kerack, és ki uralkodik ott. És aki uralkodik, az legyen király – jár is neki ez a cím. A dolgok természetes rendjénél fogva a cím és a hatalom apáról fiúra száll, senki sem csodálkozott tehát rajta, hogy Osmyk halála után a fia, Belohun ült a trónra. Igaz, Osmyknak több fia is volt, legalább négy, de mindegyik lemondott a koronához fűződő jogairól, sőt, egyikük állítólag önként. Belohun ily módon már jó húsz éve uralkodott Kerackban, a családi hagyománynak megfelelően hasznot húzva a hajógyártó iparból, a szállításból, a halászatból és a kalózkodásból is.

Most pedig az emelvényen álló trónon tartott audienciát Belohun király cobolyprémes süvegben, kezében jogart tartva. Oly fenségesen, mint galacsinhajtó bogár a tehénlepényben.

– Tisztelt és szívünknek kedves Lytta Neyd asszony – köszöntötte a király. – Kedvenc varázslónőnk, Lytta Neyd. Ismét kegyeskedett ellátogatni Kerackba. És bizonyára ismét hosszabb időre?

– Jót tesz a tengeri levegő. – Korall provokatív módon tette keresztbe a lábát, divatos parafa talpú cipellőjét mutogatva. – Királyi felséged szíves engedelmével.

A király végigjártatta tekintetét mellette üldögélő fiain. Mindketten sudár növésűek voltak, semmiben nem hasonlítottak csontos, szikár, de nemigen imponáló termetű apjukra. Ők maguk sem látszottak fivéreknek. Az idősebbik, Egmund hollófekete, a nem sokkal fiatalabb Xander majdnem albínószerűen szőke. Egyikük sem rokonszenvezett Lyttával. Természetesen a varázslóknak az a privilégiuma bosszantotta őket, hogy leülhettek a királyok jelenlétében, széken helyet foglalva kaphattak audienciát. Ez a privilégium azonban általánosan elterjedt volt, és senki, aki civilizáltnak akart látszani, nem hagyhatta figyelmen kívül. Belohun fiai nagyon is ilyennek akartak látszani.

– A szíves engedelmet – szónokolt lassan Belohun – megadjuk. Némi fenntartással.

Korall felemelte a kezét, és tüntetően nézegette a körmeit. Ennek azt kellett jeleznie, hogy lesajnálja Belohun fenntartásait. A király nem vette a jelzést. És ha vette, ügyesen eltitkolta.

– Fülünkbe jutott – mondta haragosan zihálva –, hogy azon fehérszemélyeket, akik nem akarnak gyermeket, a tisztelt Neyd asszony mágikus emésztésre tesz képessé. És azoknak, akik már állapotosak, segít magzatukat elhajtani. Mi pedig itt, Kerackban az effajta eljárást erkölcstelennek tartjuk.

– Az, amihez a nőknek természetes joguk van – válaszolta Korall szárazon –, ipso facto nem lehet erkölcstelen.

– A nőknek – a trónon ülő király kifeszítette sovány testét – csak két ajándékot van joguk elvárni a férfiaktól: nyárra terhességet, télre pedig vékony háncsbocskort. Mind az első, mind a második ajándéknak az a rendeltetése, hogy a nőket otthonukhoz szögezze. Ugyanis a nőknek az otthon a természettől kijelölt megfelelő hely. Nagy hassal és a szoknyájukba kapaszkodó aprónéppel a nők nem hagyják el otthonukat, és nem vesznek a fejükbe semmiféle buta ötletet, és ez biztosítja a férfiak lelki békéjét. A békés lelkű férfiak keményen tudnak dolgozni, hogy gyarapítsák uralkodójuk gazdagságát és jólétét. Az arcuk verejtékével szüntelenül dolgozó, házanépük felől nyugodt férfiak sem vesznek a fejükbe semmiféle buta ötletet. És ha a nőknek valaki bebeszéli, hogy akkor szülhetnek, amikor akarnak, és ha nem akarnak, nem kénytelenek, ha ráadásul valaki tudtukra adja a módját, és az eszközzel is ellátja őket, akkor, tisztelt asszonyom, akkor megingani kezd a társadalmi rend.

– Így van – vágott közbe Xander herceg, aki már rég kereste az alkalmat, hogy közbeszólhasson. – Épp így van!

– Az anyasághoz kedvet nem érző nők – folytatta Belohun –, azok a nők, akiket nem köt otthonukhoz a hasuk, a bölcső meg a kölkeik, egykettőre bujaságba esnek, hisz ez nyilvánvaló és elkerülhetetlen. Ekkor viszont a férfiak elveszítik belső békéjüket és lelki egyensúlyukat, addigi harmóniájukban valami hirtelen csikorogni és bűzleni kezd, sőt, kiderülhet, hogy semmiféle harmónia már nincs, semmiféle rend. Kivált az a rend, amely indokolja a napi gürcölést. Továbbá azt, hogy e gürcölésnek a gyümölcsét elsajátítsam. És az effajta gondolatoktól csak egy lépés a békétlenség. A zendülés, a lázadás, a háborgás. Felfogtad, Neyd? Aki a fehérnépnek fogamzásgátló vagy a terhesség megszakítását lehetővé tevő szereket ad, az rombolja a társadalmi rendet, zavargásra és lázadásra uszít.

– Így van – szólt közbe Xander. – Igaz!

Lytta semmit nem adott Belohun tekintélyének és fennhéjázásának látszatára, pontosan tudta, hogy mint varázslónő érinthetetlen, a király csak annyit tehet, hogy beszél. Tartózkodott azonban attól, hogy világosan értésére adja, az ő királysága már rég csikorog és bűzlik, hogy annyi benne a rend, mint a macska farkincájában, és az egyetlen harmónia, amelyet a lakosság ismer, az egy harmonikaszerű hangszer. És az, hogy ebbe belekeveri a nőket, az anyaságot vagy azt, hogy valakinek ehhez nincs kedve, nemcsak azt bizonyítja, hogy nőgyűlölő, hanem azt is, hogy kretén.

– Hosszú fejtegetésedben – mondta ehelyett – makacsul ismétlődött a gazdagság és a jólét gyarapításának témája. Pontosan értelek, hisz a saját jólétem nekem is kiváltképpen kedves. És a világon semmiről nem mondok le, ami a jólétemet biztosítja. Úgy vélem, a nőknek joguk van akkor szülniük, amikor akarnak, és nem szülniük, ha nem akarnak, de nem kezdek ezzel kapcsolatban vitatkozni, végtére is mindenkinek joga van hozzá, hogy valamiféle nézetei legyenek. Csak arra hívom fel a figyelmed, hogy a nőknek nyújtott orvosi segítségért fizetséget kérek. Ez meglehetősen lényeges jövedelmi forrásom. Szabadpiaci a gazdaságunk, királyom. Nagyon kérlek, ne ártsd bele magad a jövedelmi forrásaimba. Mert az én jövedelmem, mint jól tudod, egyben a Káptalan és az egész testvériség jövedelme is. És a testvériség igen csak rosszul reagál, ha valaki megkísérli megcsappantani a jövedelmét.

– Fenyegetni próbálsz, Neyd?

– Ugyan már. Sőt, messzemenő segítséget és együttműködést ajánlok fel. Tudnod kell, Belohun, ha az általad művelt kizsákmányolás és rablás következményeképp Kerackban zavargásokra kerül sor, ha fellengzősen szólva fellobban a lázadás lángja, ha idevonul a felzendült csőcselék, hogy a fülednél fogva rángassanak ki innen, megfosszanak trónodtól, majd rögtön utána felkössenek egy száraz ágra… Akkor számíthatsz a testvériségemre. A varázslókra. Segítségedre jövünk. Nem engedjük meg, hogy lázadás és anarchia legyen, mert az nekünk sincs ínyünkre. Folytasd hát a kizsákmányolást, és gyarapítsd a gazdagságod. Gyarapítsd nyugodtan. És ne akadályozz másokat a gyarapításban. Nagyon kérlek, ez a jó tanácsom.

– Tanácsod? – fortyant fel Xander, felugorva székéről. – A te tanácsod? Apámnak? Apám király! A királyok nem kérnek tanácsokat, a királyok parancsolnak!

– Ülj le, fiam – fintorgott Belohun –, és maradj csöndben. Te pedig, varázslónő, hegyezd a füled. Mondanom kell neked valamit.

– Nos?

– Új asszonykát hozok a házhoz… Tizenhét éves… Mint egy meggyszemecske, én mondom. Krémbe dugott meggyszemecske.

– Gratulálok.

– Dinasztikus okokból teszek így. Figyelemmel a trónöröklésre és az állam rendjére.

Az eddig kősziklaként hallgató Egmund felszegte a fejét.

– Trónöröklésre? – horkant fel, és rosszindulatúan villant meg a szeme, ami Lytta figyelmét nem kerülte el. – Miféle trónöröklésre? Hat fiad és nyolc lányod van, a fattyúkat is beszámítva! Kevés?

– Magad is láthatod – legyintett csontos kezével Belohun. – Magad is láthatod, Neyd. Törődnöm kell a trónörökléssel. Olyanra hagyjam a királyságot és a koronát, aki ily módon beszél nemzőapjával? Szerencsére még élek, és uralkodom. És sokáig szándékszom uralkodni. Mint mondtam, nősülök…

– No és?

– Ha… – A király megvakarta a füle tövét, lehunyt szemhéja alól lesett Lyttára. – Ha ő… Az új asszonykám, vagyis… Hozzád fordulna ilyen szerekért… Megtiltom, hogy adj neki. Mert ellenzem az efféle szereket! Mert erkölcstelenek!

– Ebben megegyezhetünk – mosolyodott el Korall bájosan. – A meggyszemecskédnek, ha hozzám fordulna, nem adok. Esküszöm.

– Értem – enyhült meg Belohun. – Tessék, milyen pompásan megállapodtunk. Lényeg a kölcsönös megértés és egymás tisztelete. Még különbözni is szépen kell.

– Így van – szólt közbe Xander. Egmund prüszkölt egyet, az orra alatt elmorzsolt egy káromkodást.

– A tisztelet és a megértés keretei között – Korall ujja köré csavarta egy vörös hajtincsét, felnézett a mennyezetre –, továbbá tekintettel az államodon belüli harmóniára és rendre… Van egy bizonyos információm. Bizalmas információm. Undorodom a besúgástól, de a csalástól és a lopástól még inkább. És királyom, pimasz pénzügyi sikkasztásról van szó. Vannak, akik megpróbálnak téged meglopni.

Belohun előrehajolt a trónon, arca farkasfintorba torzult.

– Kik? Neveket!

Kerack, város az északi Cidaris királyságban, az Adalatte-folyó torkolatánál. Egykor K. önálló királyság fővárosa, amely az alkalmatlan kormányzás és az uralkodó vérvonal kihalása következtében lehanyatlott, jelentőségét elveszítette, és szomszédai felosztották és magukba olvasztották. Kikötője, néhány gyára, világítótornya és nagyjából 2000 lakosa van.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi, VIII. kötet

MÁSODIK FEJEZET

Az öbölben mindenfelé árbócok, fehér és különböző színű vitorlák meredeztek sűrűn. A nagyobb hajók a földnyelv és hullámtörő által védett külső kikötőben álltak. A voltaképpeni kikötőben famólókhoz láncolták a kisebb és az egészen kicsike vízi járműveket. A homokparton majdnem minden szabad helyet csónakok foglalták el. Vagy csónakmaradványok.

A földnyelv végén hullámok fehér tajtékjától ostromolva magasodott a fehér és vörös téglákból épült világítótorony, a tündekor felújított ereklyéje.

A vaják sarkantyújával belebökött kancája oldalába. Keszeg felkapta a fejét, orrlyukai kitágultak, mintha ő is megörült volna a szélhordozta tengerillatnak. A sürgetésre elindult a dűnék között. A közeli város felé.

Kerack városa, az azonos nevű királyság székhelye az Adalatte-folyó torkolati szakaszának két partján terült el, három különálló, szemmel láthatóan eltérő övezetre oszlott.

Az Adalatte bal partján helyezkedett el a kikötői komplexum, a dokkok és az ipari-kereskedelmi központ, hajógyárral és műhelyekkel, továbbá üzemekkel, raktárakkal és üzletekkel, piaccal és vásárcsarnokkal.

A folyó szemközti partját, a Palmyra nevű területet nincstelenek és a dolgozó emberek viskói és kunyhói, kiskereskedők házai és bódéi, vágóhidak, mészárszékek lepték el, valamint inkább csak alkonyat után éledező lokálok és csapszékek, Palmyra ugyanis a szórakozás és a tiltott élvezetek negyede is volt. Geralt tudta, hogy itt elég könnyen veszítheti el valaki az erszényét, vagy kaphat egy kést a bordái közé.

A tengertől távolabb, a bal parton, vastag gerendákból készült magas palánk mögött helyezkedett el a tulajdonképpeni Kerack, gazdag kereskedők és pénzemberek házaival, üzemekkel, bankokkal, zálogházakkal, cipész- és szabóműhelyekkel, boltokkal és boltocskákkal teli szűk sikátorok. Itt voltak a fogadók és a felsőbb kategóriájú szórakozóhelyek is, köztük olyan kocsmák, amelyek bár pontosan ugyanazt kínálták, mint a kikötői Palmyrában, csak jóval több pénzért. A negyed központja egy négyszögletes piactér volt, itt állt a városháza, a színház, a bíróság, a vámhivatal, és itt voltak a városi elit házai. A városháza közepén emelvényen állt a város alapítójának, Osmyk királynak a sirályok által iszonyúan összeszart emlékműve. Ez nyilvánvaló ferdítés volt, a tengerparti város már sokkal korábban is megvolt, mielőtt Osmyk ördög tudja honnan ide idevándorolt.

Följebb, hegytetőn állt a vár és a meglehetősen szokatlan formájú és beosztású királyi palota, régen ugyanis szentély volt, amelyet átépítettek és kibővítettek, miután a papok elhagyták, mert elkeseredtek a lakossági érdeklődés teljes hiánya miatt. A szentélyből még egy kampanile, vagyis harangtorony is megmaradt, a nagyharangot a Kerackban jelenleg uralkodó Belohun király minden nap megkongattatta délben és – nyilvánvalóan az alattvalók bosszantására – éjfélkor.

A harang akkor szólalt meg, amikor a vaják belovagolt Palmyra legszélső kunyhói közé.

Palmyrának hal-, nagymosás- és kifőzdebűze volt, iszonyú tömeg volt a sikátorokban, az átjutás a vajáknak rengeteg idejét és türelmét vette igénybe. Fellélegzett, amikor végre kijutott a hídhoz, és átlovagolt az Adalatte bal partjára. A víz büdös volt, hosszú csíkokban úszott rajta a hab, a felső folyásnál levő bőrgyár munkájának eredménye. Innen már nem volt messze a palánkkal körülvett városba vezető út.

Lovát a város melletti istállóban hagyta, két napot előre kifizetett, és baksist adott az istállófiúnak, hogy garantálja Keszegnek a megfelelő gondoskodást. Az őrház felé irányította lépteit. Kerackba csak az őrházon keresztül lehetett bejutni, alá kellett vetnie magát az ellenőrzésnek és a vele járó kevéssé kellemes eljárásoknak. A vajákot kissé bosszantotta ez a kényszerűség, de megértette a célját – a palánk mögötti város lakosai nem örültek különösebben a kikötői Palmyrából érkező vendégek látogatásának, kivált ha idegen vidékekről partra szálló tengerészek voltak.

Belépett az őrházba, egy bordázott szerkezetű faépületbe, jól tudta, hogy az az őrség helye. Azt hitte, tudja, mi vár rá. Tévedett.

Számos őrséggel volt már dolga életében. Kicsikkel, közepesekkel és nagyokkal, a világ közeli és egészen távoli zugaiban, többé, kevésbé vagy egyáltalán nem civilizált térségeiben. A világ összes őrsége doh-, izzadság-, test- és húgyszagtól, ócskavastól és vasápoló kenőcstől bűzlött. A keracki őrségnél is így volt. Illetve így lett volna, ha nem nyomja el a klasszikus őrségszagot súlyos, fojtó, mennyezetig érő fingásbűz. Kétség sem fért hozzá, hogy az itteni őrszemélyzet étlapján a hüvelyes növények voltak túlsúlyban, borsó, bab meg színes paszuly.

A személyzet viszont kizárólag hölgyekből állt. Hat nőből. Az asztalnál ültek, és déli étkezésükkel voltak elfoglalva. Mindegyik hölgy mohón hörpölt fel az agyagtálakból valami híg paprikás szószban úszó ételt.

A legmagasabb őr, nyilván a parancsnok eltolta magától a tálat, felállt. Geralt, akinek mindig az volt a véleménye, hogy csúnya nők nincsenek, hirtelen úgy érezte, revideálnia kell ezt a nézetét.

– Fegyvert a padra!

Az őr, akárcsak a többi, teljesen kopaszra volt megnyírva. A haja már kissé meg tudott nőni, tar fején kusza sörtét képezett. A kigombolt mellény és a gyűrött ing alól hatalmas kötözött sonkára hasonlító hasizmok kandikáltak ki. Az őr bicepsze, ha már a henteshasonlatoknál tartunk, sertéskaraj méretű volt.

– Rakd a padra a fegyvert! – ismételte meg. – Süket vagy?

Az egyik alárendeltje, aki még a tál fölé hajolt, kissé felemelkedett, és szellentett, hangosat, hosszat. Társnői elröhögték magukat. Geralt a kesztyűjével legyezte magát. Az őr a vaják kardjaira nézett.

– Hé, lányok! Gyertek csak!

A „lányok” nyújtózkodva álltak fel, meglehetősen kedvetlenül. Amint Geralt megfigyelte, mindegyikük fesztelenül és lengén volt felöltözve, leginkább úgy, hogy izomzatukkal kérkedhessenek. Egyikükön rövid bőrnadrág volt, amelynek szára fel volt hasítva a varrás mentén, hogy a combja beleférjen. Deréktól felfelé ruha gyanánt leginkább egy keresztbe tett szíjat viselt.

– Vaják – állapította meg. – Két kard. Acélból meg ezüstből.

A másik, aki a többiekhez hasonlóan magas és széles vállú volt, odament, fesztelen mozdulattal szétnyitotta Geralt ingét, megragadta az ezüstláncocskát, kihúzta a medaliont.

– Jele van – jelentette ki. – Farkas a jele, vicsorgó. Úgy néz ki, igazság szerint, hogy vaják. Átengedjük?

– A szabályzat nem tiltja. A kardjait leadta…

– Persze. – Geralt nyugodt hangon kapcsolódott be a társalgásba. – Leadtam. Gondolom, mind a kettő őrzött letétben marad, nemde? Nyugta ellenében visszakapható, nemde? Máris megkapom, nemde?

Az őrök vicsorogva vették körül. Az egyik mintegy véletlenül meglökte. Egy másik hangosat fingott.

– Itt a nyugtád – röhögött.

– Egy vaják! Egy bérszörnyirtó! És odaadta a kardjait! Azonnal! Alázatosan, taknyos módjára!

– Biztos a dákóját is leadná, ha megparancsolnák.

– Akkor parancsoljuk meg! Jó, csajok? Vegye csak ki a sliccéből!

– Sasoljuk csak meg, milyen egy vajákdákó!

– Elég lesz – horkant fel a parancsnok. – Jót szórakoztatok, picsák. Gonschorek, hozzám! Gonschorek!

A szomszédos helyiségből előbukkant egy szürke köpenyes, gyapjúsapkás, kopaszkás idős alak. Miután belépett, azonnal köhécselni kezdett, levette a sapkáját, és legyezni kezdett vele. Szó nélkül átvette a szíjakkal összekötött kardokat, jelezte Geraltnak, hogy kövesse. A vaják nem habozott. Az őrházat kitöltő gázkeverékben már határozottan túlsúlyba kerültek a bélgázok.

Tisztességes vasrács zárta le azt a helyiséget, ahová bementek. A köpenyes illető jókora kulccsal nyitotta ki a csikorgó zárat. Fogasra akasztotta a kardokat más kardok, szablyák, handzsárok és tőrök mellé. Elővett egy gyűrött irattömböt, lassan és hosszan firkált bele valamit, közben folyamatosan köhögött, nehezen lélegzett. Végül átnyújtotta Geraltnak a kitöltött nyugtát.

– Úgy értsem, hogy a kardjaim itt biztonságban vannak? Kulcsra zárva, őrzés alatt?

A szürke illető, nehezen lélegezve, lihegve zárta be a rácsot, rámutatott a kulcsra. Ez nem győzte meg Geraltot. Minden ráccsal meg lehet birkózni, és az őrséget teljesítő hölgyek gázkibocsátásának hanghatásaitól aligha lehetett volna meghallani, ha valaki betöréssel próbálkozik. De nem volt más kiút. El kellett intéznie, amiért Kerackba jött. És minél hamarabb el kellett hagynia a várost.

•

A Natura Rerum kocsma – vagy ahogy a cégtáblán állt, vendégfogadó – egy kisebbfajta, de tetszetős cédrusfa épületben helyezkedett el, meredek tetején magasra nyúlt a kémény. Az épület elejét tornác ékesítette, az idevezető lépcsőre terjedelmes aloékat raktak ki faládákban. Bentről konyhai illatok szállingóztak ki, leginkább roston sült húsoké. Az illatok annyira csábítóak voltak, hogy a Natura Rerum a vaják szemében máris maga volt az édenkert, az élvezetek paradicsoma, a boldogság szigete, az üdvözültek tejjel-mézzel folyó menedéke.

Hamar kiderült, hogy ezt az édenkertet – mint minden édenkertet – őrzik. Saját cerberusa, lángpallosos őre volt. Geraltnak alkalma nyílt rá, hogy akció közben láthassa. A cerberus, egy alacsony, de erős felépítésű fickó a szeme láttára űzött el az élvezetek paradicsoma elől egy sovány ifjoncot. Az ifjonc tiltakozott – kiabált és hadonászott –, ami láthatóan idegesítette a cerberust.

– Neked tilos bejönnöd, Muus. És ezt tudod is jól. Menj innen tehát. Nem fogom megismételni.

Az ifjonc gyorsan hátralépett a lépcsőtől, hogy elkerülje a taszigálást. Geralt megfigyelte, hogy túl korán kezdett kopaszodni, ritkás hosszú szőke haja a fején csak hátul nőtt, ami elég visszataszító benyomást keltett.

– Szarok rád és a tiltásra! – üvöltözött az ifjonc biztonságos távolból. – Tehettek nekem egy szívességet! Nem ti vagytok egyedül, átmegyek a konkurenciához! Fontoskodók! Beképzeltek! Aranyozott a cégéretek, de még trágyás a csizmátok! És nekem pont annyit számítotok, mint az a trágya! És a szar az mindig szar marad!

Geralt kissé nyugtalan lett. A kopaszodó ifjoncnak, bár látszatra visszataszító volt, egészen úrias volt a külseje, talán nem annyira gazdag, de nála minden esetre elegánsabb. Ha tehát ez az elegancia volt a meghatározó feltétel…

– Te meg hová, ha szabad kérdeznem? – A cerberus fagyos hangja szakította meg a gondolatait. És alátámasztotta aggodalmát.

– Ez exkluzív hely – folytatta a cerberus a lépcsőn útját állva. – Érted, mit jelent ez a szó? Olyan, mintha le volna zárva. Egyesek előtt.

– Előttem miért?

– Nem a ruha teszi az embert. – A két lépcsőfokkal feljebb álló cerberus felülről tudott lenézni a vajákra. – Te, idegen, ennek a népi bölcsességnek a két lábon járó illusztrációja vagy. A ruhád egy kicsit sem javít a külsődön. Lehet, hogy valami más rejtett tulajdonságok javadra válnak, ezt nem firtatom. Ismétlem, ez exkluzív hely. Nem tűrünk itt meg bandita külsejű embereket. Fegyvereseket se.

– Nincs nálam fegyver.

– De úgy nézel ki, mintha volna. Légy kegyes tehát másfelé irányítani a lépteidet.

– Állítsd le magad, Tarp.

Az ajtóban bársonykaftános, sötét hajú férfi jelent meg. Szemöldöke bozontos volt, pillantása átható, hatalmas orra akár a sas csőre.

– Nyilvánvaló – oktatta ki a sasorrú a cerberust –, nem tudod, kivel van dolgod. Nem tudod, ki köszönt be hozzánk.

A cerberus hosszan tartó hallgatása arról tanúskodott, hogy tényleg nem tudja.

– Ríviai Geralt. Egy vaják. Arról ismert, hogy embereket véd, életeket ment. Ahogyan azt tette egy hete a mi vidékünkön, Ansegisben, ahol megmentett egy anyát, a gyermekével együtt. És néhány hónappal korábban Cizmarban, erről sokat beszéltek, megölt egy emberevő leukrotát, miközben ő maga is megsebesült. Hogy is tilthatnám meg a belépést az üzletembe olyasvalakinek, aki ilyen nemes dolgokban fáradozik? Ellenkezőleg, örvendek az ilyen vendégnek. És enyém a megtiszteltetés, hogy kedve támadt ellátogatni hozzám. Geralt úr, a Natura Rerum vendégfogadó köszönti önt a küszöbén. Febus Ravenga vagyok, e szerény hajlék tulajdonosa.

Abroszt terítettek arra az asztalra, ahová a maître leültette. A Natura Rerumban mindegyik asztalra abroszt terítettek, a legtöbb foglalt volt. Geralt nem is emlékezett rá, mikor látott utoljára fogadóban abroszt.

Noha kíváncsi volt, nem nézegetett körül, nem akart vidéki bunkónak látszani. De a felületes tapasztalás is szerény, ám ízléses és elegáns berendezést láttatott. A közönség is elegáns volt – bár nem mindük ízléses –, ahogy felmérte, többségükben kereskedőkből és iparosokból állt. Barnára sült, szakállas hajóskapitányok is voltak itt. Akadtak tarka ruhás nemesurak. Az illatok is finomak és elegánsak voltak: sült hús, fokhagyma, köménymag meg sok pénz.

Úgy érezte, egy tekintet szegeződik rá. Ha nézték, vajákérzéke azonnal jelezte. Diszkréten odapillantott a szeme sarkából.

Rókavörös hajú nő volt, aki nézte ugyancsak nagyon diszkréten, közönséges halandónak észrevehetetlenül. Úgy tett, mint akit teljesen lefoglal az étel – valami látszatra ízletes és még messziről is csábító illatú fogás. A stílusa és a testbeszéde nem hagyott kétséget maga után. A vajáknak biztosan nem. Lefogadta volna, hogy varázslónő.

A maître torokköszörüléssel ragadta ki töprengéséből és váratlan nosztalgiájából.

– Mai ajánlatunk – közölte ünnepélyesen és nem kis büszkeséggel – zöldségben párolt borjúláb gombával és babbal. Sült borjúfelsál padlizsánnal. Sörben sült oldalas aszalt szilvával. Sült vaddisznólapocka almalekvárral. Serpenyős kacsamell vöröskáposztával és áfonyával. Cikóriával töltött tintahal fehérmártással és szőlővel. Roston sült tejszínes ördöghal párolt körtével. Valamint a szokásos specialitásunk: fehérboros libacomb vaslapon sült vegyes gyümölccsel és rombuszhal karamellizált poliptintában, ráknyakkal körítve.

– Ha szereted a halat – az asztalnál egyszer csak ki tudja honnan ott termett Febus Ravenga –, akkor melegen ajánlom a rombuszhalat. Hajnali fogás, magától értetődik. Konyhafőnökünk dicséretes büszkesége.

– Akkor legyen rombuszhal tintában. – A vaják leküzdötte azt az irracionális vágyát, hogy egyszerre több fogást rendeljen meg, tisztában volt vele, hogy ez rossz modorra vallana. – Köszönöm a tanácsot. Már kezdtem is érezni a választás kínjait.

– Milyen bort kegyeskedik kérni, kedves uram? – kérdezte a maître.

– Válasszon valami hozzáillőt. Kevéssé ismerem ki magam a borokban.

– Kevesen ismerik ki magukat – mosolyodott el Febus Ravenga. – És egészen kevesen ismerik ezt be. Ne aggódj, kiválasztjuk az évjáratot és a fajtát, vaják uram. Nem is zavarok, jó étvágyat kívánok.

A kívánság nem teljesülhetett. Geraltnak arra sem nyílt alkalma, hogy megtapasztalhassa, milyen bort választanak neki. A poliptintában feltálalt rombuszhal íze is rejtély maradt számára e napon.

A vörös hajú nő egyszer csak felhagyott a diszkrécióval, visszanézett rá. El is mosolyodott. A vaják nem tudott ellenállni annak a benyomásnak, hogy rosszindulatú volt ez a mosoly. Hideg futott végig rajta.

– Ríviai Geralt vaják?

Ezt a kérdést az észrevétlenül az asztalához lépő három fekete ruhás alak egyike tette fel.

– Én vagyok.

– A törvény nevében le vagy tartóztatva.

Mondd, mitől féljek, ha nem vétkezem?

William Shakespeare, A velencei kalmár

(Szabó Stein Imre fordítása)

HARMADIK FEJEZET

A Geraltnak hivatalból kirendelt ügyvédnő kerülte a tekintetét. Jobb ügyhöz méltó makacssággal lapozgatta az iratokat tartalmazó dossziét. Nem sok irat volt benne. Pontosan kettő. Az ügyvédnő alighanem igyekezett kívülről megtanulni őket. Hogy brillírozzon a védőbeszéddel, reménykedett a vaják. De gyanította, hogy ez hiú remény marad.

– Az előzetesben – az ügyvédnő végre ráemelte a szemét – arra került sor, hogy megverted két fogolytársadat. Alighanem tudnom kell az okát.

– Primo, visszautasítottam szexuális közeledésüket, nem akarták megérteni, hogy a nem azt jelenti, nem. Secundo, szeretek embereket verni. Tertio, ez rágalom. Magukat sebesítették meg. A falon. Hogy engem feldobjanak.

Lassan és közönyösen beszélt. A börtönben töltött egy hét után teljesen elfásult.

Az ügyvédnő becsukta a dossziét. Hogy rögtön utána ismét szétnyissa. Majd megigazította művészi elrendezésű hajkoronáját.

– A sértettek – sóhajtotta – nem tesznek panaszt, úgy látszik. Koncentráljunk az ügyész vádemelésére. A törvényszék bírája szigorú büntetéssel fenyegető komoly bűncselekménnyel vádol téged.

Hogy is lehetne másképp, gondolta, az ügyvédnő bájait vizsgálgatva. Eltöprengett rajta, hány éves lehetett, amikor bekerült a varázslóiskolába. És milyen idősen végezte el azt az iskolát.

Mind a két működő varázslóképző – férfiaknak a Ban Ard-i és nőknek Thanedd szigetén az arethusai – az ott végzetteken kívül hulladékot is gyártott. A felvételi vizsgák sűrű szűrője ellenére, amely az elképzelések szerint lehetővé tette volna, hogy kirostálják és elutasítsák a reménytelen eseteket, igazán csak az első szemeszterek szelektáltak, ott derült ki, kik tudták magukat álcázni. Akiknek a gondolkodás keserves és veszélyes tapasztalatokkal járt. Mindkét nemből a leplezett ostobák, lusták és mentális semmittevők, akiknek nem volt a mágusképzőben keresnivalójuk. A gond az volt, hogy ezek rendszerint vagyonos vagy másért fontosnak tartott személyek ivadékai voltak. Miután kirúgták őket a képzőből, valamit csinálni kellett ezekkel a problémás fiatalokkal. A Ban Ard-i iskolából kirúgott fiúkkal nem volt gond: a diplomáciai szolgálathoz kerültek, várta őket a hadsereg, a flotta és a rendőrség, a legbutábbaknak maradt a politika. A szebbik nem mágikus maradéka csak látszólag volt nehezebben feldolgozható. Az eltávolított kisasszonyok mégis csak átlépték a varázslóképző küszöbét, és valamennyire belekóstoltak a mágiába. És a varázslónőknek túl erős volt a befolyásuk a hatalmasokra és a politikai-gazdasági élet összes területére ahhoz, hogy ezeket a kisasszonyokat vízben hagyják. Biztonságos révbejutást teremtettek nekik. Az igazságszolgáltatáshoz kerültek. Jogászok lettek belőlük.

Az ügyvédnő becsukta a dossziét. Majd kinyitotta.

– Azt ajánlom, ismerd be a bűnödet – mondta. – Akkor enyhébb ítéletre lehet számítani…

– Mit ismerjek be? – vágott közbe a vaják.

– Ha a bíróság megkérdezi, beismered-e, igennel válaszolsz. A bűntett beismerését enyhítő körülménynek fogják számítani.

– Akkor hogyan szándékszol engem védeni?

Az ügyvédnő összecsukta a dossziét. Mintha koporsófedél volna.

– Menjünk. Vár a bíróság.

Várt a bíróság. Mert épp akkor vezették ki a bírósági teremből az előző delikvenst. Aki nem volt túl vidám, amint Geralt megállapíthatta.

A falon légypiszok borította pajzs lógott, rajta Kerack címere virított, azon egy kék delfin, nageant. A címer alatt állt a bíróság asztala. Hárman ültek mellette. Egy ösztövér írnok. Egy sápadt fogalmazó. És a bírónő, egy higgadt külsejű és arckifejezésű asszony.

A bírók jobbján lévő padot a vádló kötelezettségeit ellátó törvényszéki ügyész foglalta el. Komolynak látszott. Annyira komolynak, hogy óvakodnia kellett volna attól, hogy valaki egy sötét utcában találkozzék vele.

Szemközt viszont, a bírói testület balján állt a vádlottak padja. A neki kijelölt hely.

A többi gyorsan ment.

– Geralt, akit Ríviai Geraltnak neveznek, foglalkozására nézve vaják, vádoltatik sikkasztással, a Koronát illető javak elvételével és eltulajdonításával. A vádlott, megállapodásban cselekedve másokkal együtt, akiket korrumpált, azzal a szándékkal növelte meg a szolgáltatásaiért kiállított számlák összegét, hogy ezt a többletet elsajátítsa. Amiből az államkincstárnak vesztesége származott. Bizonyíték a feljelentés, a notitia criminis, amelyet a vád becsatolt az akták közé. Ez a feljelentés…

A bírónő közönyös arckifejezése és üres tekintete egyértelműen bizonyította, hogy a higgadt asszony lélekben valahol másutt van. És hogy egészen más kérdések és problémák izgatják – a mosás, a gyerekek, a függöny színe, a máklepényhez begyúrt tészta és a házasság válságával fenyegető seggtáji narancsbőr. A vaják alázatosan vette tudomásul, hogy ő a kevésbé fontos. Hogy ezekkel nem tud versenyezni.

– A vádlott által elkövetett bűncselekmény – folytatta a vádló érzelemmentesen – nemcsak az országot rombolja, hanem aláássa és bomlasztja a társadalmi rendet. A jogrend megköveteli…

– Az aktákhoz becsatolt feljelentést – szakította félbe a bírónő – a bíróságnak úgy kell kezelnie, mint probatio de relatót, harmadik fél relációjából származó bizonyítékot. Be tud terjeszteni a vád más bizonyítékokat?

– Más bizonyíték nincs… Pillanatnyilag… A vádlott, amint kimutattuk, vaják. Egy mutáns, aki kívül áll az emberek közösségén, semmibe veszi az emberi törvényeket, és azok fölé állítja magát. Kriminogén és szociopata foglalatossága közben bűnöző elemekkel érintkezik, másfajúakkal is, köztük az emberi fajjal szemben hagyományosan ellenségesekkel is. A törvénysértés benne van a vaják nihilista természetében. Egy vaják esetében, Tisztelt Bíróság, a bizonyítékok hiánya a legjobb bizonyíték… Bizonyítja az álnokságot, valamint…

– Vádlott. – A bírónőt szemmel láthatóan nem érdekelte, mit bizonyít még a bizonyítékok hiánya. – A vádlott beismeri bűnét?

– Nem ismerem be. – Geralt figyelmen kívül hagyta az ügyvédnő kétségbeesett jelzéseit. – Ártatlan vagyok, semmilyen bűntettet nem követtem el.

Volt némi gyakorlata, akadt már dolga az igazságszolgáltatással. Felületesen megismerkedett a tárgy irodalmával is.

– Előítélet következtében vagyok megvádolva…

– Tiltakozom! – ordította az ügyész. – A vádlott szónokol!

– Elutasítom.

– …a személyem és foglalkozásom iránti előítélet következtében, azaz praeiudicium következtében, a praeiudicium pedig eleve feltételezi a hazugságot. Ezen kívül mindössze egyetlen névtelen feljelentés alapján vagyok megvádolva. Testimonium unius non valet. Testis unus, testis nullus. Ergo, ez nem vád, hanem vélelem, azaz praesumptio. A vélelem pedig kétségeket hagy maga után.

– In dubio pro reo! – eszmélt fel az ügyvédnő. – In dubio pro reo, Tisztelt Bíróság!

– A bíróság – a bírónő lesújtott a kalapácsával, felébresztve a sápadt fogalmazót – ötszáz novigradi korona értékben állapítja meg az óvadékot.

Geralt felsóhajtott. Kíváncsi volt, magához tért-e már két cellatársa, és levontak-e a történtekből valamilyen tanulságot. Vagy újból kénytelen lesz őket megverni és megrugdosni.

Mi a város, ha nem a nép?

William Shakespeare, Coriolanus

(Petőfi Sándor fordítása)

NEGYEDIK FEJEZET

A zsúfolt piac legszélén deszkából összetákolt bódé állt, egy szalmakalapos, pufók, piros képű, a mesebeli jó tündérhez hasonlító öregecske mamóka szolgált ki benne. A mamóka fölött felirat lógott: „Boldogság és öröm – csak nálam. Uborka gratis.” Geralt megállt, rézpénzt kapart elő a zsebéből.

– Tölts, anyóka – vetette oda komoran – fél kvart boldogságot.

Nagy levegőt vett, egy hajtásra itta ki, fellélegzett. Letörölte a könnyeit, melyeket a szíverősítő csalt ki a szeméből.

Szabad volt. És bosszús.

Arról, hogy szabad, érdekes módon olyasvalakitől értesült, akit ismert. Látásból. Ugyanaz a korán kopaszodó ifjonc volt, akit a szeme láttára kergettek el a Natura Rerum vendégfogadó lépcsőjéről. És aki, mint kiderült, törvényszéki aktakukac volt.

– Szabad vagy – közölte vele a kopaszodó ifjonc, tintafoltos vézna ujjait gyűrögetve. – Befizették az óvadékot.

– Ki fizette be?

Kiderült, hogy az információ bizalmas, a kopaszodó aktakukac megtagadta, hogy közölje. Azt is megtagadta – és azt is határozottan –, hogy visszaadja Geralt elrekvirált erszényét. Amelyben többek között a készpénze és a csekkjei voltak. A vaják ingó vagyonát, közölte némi gúnnyal, a hatóságok cautio pro expensisnek nyilvánították, előlegnek a bírósági költségekre és a várható büntetésre.

A huzakodás céltalan és értelmetlen lett volna. Geraltnak örülnie kellett, hogy a kijáratnál legalább azokat a holmikat visszaadták, amelyek őrizetbe vételekor a zsebében voltak. Személyes holmijait és az aprópénzt. Annyira aprót, hogy senkinek nem támadt kedve ellopni.

Megszámolta maradék pénzét. És rámosolygott a mamókára.

– És még fél kvart örömöt is kérek. Az uborkát megköszönöm.

Az anyóka szíverősítője után észrevehetően megszépült a világ. Geralt tudta, hogy ez gyorsan elmúlik, meggyorsította hát a lépteit. Elintéznivalói voltak.

Kancája, Keszeg szerencsésen elkerülte a bíróság figyelmét, és nem számítódott be a cautio pro expensis összegébe. Ott volt, ahol hagyta, az istálló állásában, ellátták és megetették. Ilyesmit a vaják nem hagyhatott jutalmazatlanul, vagyoni állapotától függetlenül. Abból a maréknyi ezüstpénzből, amely megmenekült a nyeregbe varrt rekeszben, néhányat azonnal megkapott az istállófiú. Akinek ettől a bőkezűségtől a lélegzete is elállt.

A tenger fölött elsötétült a látóhatár. Geralt villámok felszikrázását vélte látni.

Mielőtt az őrházba lépett volna, előrelátóan teleszívta a tüdejét friss levegővel. Nem használt. Az őrség hölgyei ma nyilván a szokásosnál is több babot ettek. Sokkal, sokkal több babot. Ki tudja, talán vasárnap volt.

Néhányuk szokás szerint evett. Mások kockajátékkal foglalták le magukat. A vaják láttára felálltak az asztaltól. És körülvették.

– A vaják, nézzétek csak – mondta a parancsnok, és nagyon szorosan melléje állt. – Fogta magát, és ideslattyogott.

– Itthagyom a várost. Azért jöttem, hogy visszakapjam, ami az enyém.

– Ha megengessük – egy másik őr látszólag véletlenül meglökte a könyökével –, akkó mit ad nekünk ezér? Ki kő váltani, öcsikém, ki kő váltani! Mi, lányok? Mit kell csinyánia?

– Mindünk pucér seggét csókolja meg!

– Nyajja is ki! Síkosra!

– Ne má! Még megfertőz valamivel!

– Azér köteles – egy másik támaszkodott neki sziklakemény mellével – valami kellemeset csinálni nekünk, igaz?

– Énekeljen el nekünk egy nótát! – Újabb hangos fingás. – És a dallamot igazítsa ehhez a hangszínhez!

– Vagy az enyimhez! – Újabb, még hangosabb fingás. – Mer az enyim szebben szól!

A többi hölgy a hasát fogta nevettében.

Geralt utat tört magának, igyekezett, nehogy visszaéljen az erejével. Ebben a pillanatban kinyílt a letéti raktár ajtaja, és előbukkant a szürke köpenyes-sapkás illető. A raktáros, maga Gonschorek. A vaják láttára nagyra tátotta a száját.

– Maga? – dadogta. – Hogyhogy? A kardjai…

– Ez a lényeg. A kardjaim. Kérem őket.

– De hisz… De hisz… – Gonschorek fulladozni kezdett, a szívéhez kapott, levegő után kapkodott. – De hisz azok a kardok nincsenek nálam!

– Tessék?

– Nincsenek nálam… – Gonschorek elvörösödött. És összegörnyedt, mintha fájdalmas görcs kínozná. – Hiszen elvitték…

– Hogy mi? – Geralt érezte, ahogy elfogja a hideg düh.

– Elvit… ték…

– Hogyhogy elvitték? – Galléron ragadta a raktárost. – Ki az ördög vitte el? Mit jelentsen ez, a fenébe?

– Nyugtát…

– Hát ez az! – Vasmarkot érzett a vállán. Az őrparancsnok eltaszította a fulladozó Gonschorektől.

– Hát ez az! Mutasd a nyugtát!

A nyugta nem volt a vajáknál. A fegyvermegőrző nyugtája az erszényében maradt. Az erszényében, amelyet elrekvirált a bíróság. Előlegként a költségekre és a várható büntetésre.

– Nyugtát!

– Nincs nálam. De…

– Ha nincs nyugta, nincs letét. – A parancsnok nem hagyta, hogy befejezze. – Elvitték a kardokat, nem hallottad? Biztos te magad vitted el. Most meg betlehemest játszol? Ki akarsz valamit ravaszkodni? Ebből nem lesz semmi. Hordd el magad.

– Nem megyek el, míg…

A parancsnok, szorításán nem lazítva, megrántotta és megfordította Geraltot. Arccal az ajtó felé.

– Húzz el.

Geralt ódzkodott attól, hogy egy nőt megüssön. De olyasvalakivel szemben, akinek a válla birkózóé, a hasa mint egy kötözött sonka, a lábszára diszkoszvetőé, és mindemellett úgy fingik, mint egy öszvér, nem voltak aggályai. Ellökte a parancsnokot, és teljes erejéből állon vágta. A kedvenc jobbhorgával.

A többiek megdermedtek, de csak egy pillanatra. Mielőtt a parancsnok az asztalra zuhant volna, babot és paprikás mártást fröcskölve szanaszéjjel, máris a nyakán voltak. Az egyiknek habozás nélkül bezúzta az orrát, a másikat úgy csapta el, hogy annak még a foga is belereccsent. Kettőt Aard Jelével kínált meg, rongybabaként röpültek neki az alabárdos állványnak, leírhatatlan zajjal és zörgéssel borították le mindet.

A mártástól csöpögő parancsnok fülön vágta. Egy másik őr, a kemény mellű hátulról ragadta meg medveöleléssel. Geralt könyökkel ütötte meg, mire a nő felüvöltött. A parancsnokot az asztalra lökte, gyors horoggal hintette meg. A vérző orrúnak behúzott egyet a napfonatára, és földre döntötte, hallotta, ahogy az elhányja magát. Egy másiknak a halántékára ütött, amaz felnyírt tarkójával nekizuhant egy oszlopnak, összeomlott, szemét egy pillanat alatt elborította a köd.

De még négyen maradtak talpon. És előnye semmivé vált. Kapott egyet hátulról a fejére, majd rögtön utána a fülére. Azután a keresztcsontjára. Egyikük elgáncsolta, és amikor elzuhant, ketten rárontottak, összepréselték, öklükkel csapkodták. A többiek nem sajnálták tőle a rúgásokat.

Arcba fejelte és ezzel ártalmatlanította az egyiket, amelyik lenyomta, de azonnal rápréselődött egy másik. A parancsnok, megismerte a róla csöpögő mártásról. Magasról csapott le a vajákra, pont a fogsorára. A nő szemébe köpte a vért.

– Kést! – visította az, felnyírt fejét rázogatva. – Kést adjatok! Levágom a tökeit!

– Minek a kés! – ordította egy másik. – Leharapom!

– Felállni! Vigyázz! Mit jelentsen ez? Azt mondtam, vigyázz!

Engedelmességre kényszerítő sztentori hang hatolt át a csatazajon, és lecsillapította az őröket. Kiengedték Geraltot a szorításukból. Nagy nehezen, ezt-azt fájlalva állt fel. A küzdőtér látványa valamivel jobb kedvre derítette. Némi elégedettséggel nézett végig azon, amit művelt. A falnál heverő őr már kinyitotta a szemét, de még képtelen volt felülni. A másik görnyedten köpködött, és a fogsorát tapogatta az ujjaival. A harmadik, a vérző orrú megpróbált felállni, de állandóan visszaesett, elcsúszott az általa kihányt babtócsában. A hat közül csak a fele maradt talpon. Az eredmény tehát kielégítő volt. Még akkor is, ha közbeavatkozás híján ő is komoly sérüléseket szenvedett volna, és nem tudni, képes lett volna-e saját magától felállni.

Aki viszont közbeavatkozott, nemes vonású, jómódúan öltözött és tekintélyt sugárzó férfi volt. Geralt nem tudta, ki az. A társát viszont tökéletesen ismerte. Jó vágású volt, kócsagtollal feltűzött díszes kis kalapot viselt, vállig érő szőke haja hajsütővel volt kibodorítva. Vörösbor színű zeke és csipkés zsabós ing volt rajta. Az elmaradhatatlan lanttal és ajkán az elmaradhatatlan szemtelen mosollyal.

– Üdv, vaják! Hogy nézel ki? Ezzel a szétvert pofával! Megszakadok a röhögéstől!

– Üdv, Kökörcsin. Én is örülök, hogy látlak.

– Mi zajlik itt? – A nemes vonású férfi csípőre tette a kezét. – Nos? Mi van veletek? Szabályos jelentést! Most!

– Ez volt! – A parancsnok kitörülte a füléből a maradék mártást, és vádlóan mutatott Geraltra. – Ő a hibás, nagyságos ügyész úr! Botrányt csinált, és zavargott, aztán verekedni kezdett. És mindezt valami letétbe helyezett kardok miatt, amikről nem volt nyugtája. Gonschorek is megmondhatja… Hej, Gonschorek, mit kuporogsz ott a sarokban? Beszartál? Emeld meg a seggedet, állj fel, mondd el a nagyságos ügyész úrnak… Hé! Gonschorek! Mi van veled?

Elég volt figyelmesebben megnézni, hogy rájöjjön, mi van Gonschorekkel. Nem kellett megvizsgálni a pulzusát, elég volt ránézni krétafehér arcára. Gonschorek halott volt. Közönségesen és egyszerűen meghalt.

•

– Nyomozást indítunk, Ríviai uram – mondta Ferrant de Lettenhove, a királyi törvényszék ügyésze. – Mivel formális panaszt és feljelentést tett, meg kell indítanunk, így szól a törvény. Kikérdezünk mindenkit, aki a letartóztatás alatt és a bíróságon hozzáférhetett a holmidhoz. Letartóztatjuk a gyanúsítottakat…

– Azokat, akiket szoktak?

– Tessék?

– Semmi, semmi.

– Na igen. Az ügy biztosan ki lesz derítve, és a kardtolvaj bűnösök felelősségre lesznek vonva. Ha tényleg lopás történt. Kezeskedem, hogy a rejtélyre fényt derítünk, és az igazság napvilágra kerül. Előbb vagy utóbb.

– Jobb szeretném, ha előbb. – A vajáknak nemigen tetszett az ügyész hangszíne. – A kardjaim jelentik az egzisztenciámat, nélkülük nem tudom a szakmámat gyakorolni. Tudom, hogy a hivatásomat sokan nézik rossz szemmel, és a személyem hátrányt szenved a rólam alkotott negatív kép miatt. Ami előítéletből, elfogultságból és xenofóbiából ered. Számítok rá, hogy ez a tény nem fogja befolyásolni a nyomozást.

– Nem fogja – felelte szárazon Ferrant de Lettenhove. – Itt ugyanis törvényesség uralkodik.

Amikor a szolgák kivitték az elhalálozott Gonschorek holttestét, az ügyész parancsára végigvizsgálták a fegyverraktárt és az egész kalyibát. Amint könnyen kitalálható volt, nyoma sem volt ott a vaják kardjainak. És a Geraltra még mindig acsargó őrparancsnok felmutatta azt a nyárssal felszerelt alátétet, amelyre a megboldogult rátűzte a beváltott letéti nyugtákat. Ezek közül a nyugták közül hamarosan előkerült a vajáké. A parancsnok átnyálazta a nyilvántartást, majd egy pillanat múlva az orruk alá tolta.

– Tessék – mutatta fel diadalmasan – feketén-fehéren, az átvétel nyugtája. Aláírás: Ryblai Gerland. Hisz mondtam már, hogy a vaják itten volt, és ő vitte el a kardjait. Most meg csal, biztos azért, hogy kártalanítást szedjen! Miatta dobta fel a talpát Gonschorek! A huzakodástól epeömlést kapott, és megütötte a guta.

De sem ő, sem a többi őr nem tanúsította határozottan, hogy bármelyikük is ténylegesen látta volna Geraltot, ahogy átveszi a fegyvereit. Állandóan mindenfélék mászkálnak itt, hangzott a magyarázat, ők meg el voltak foglalva, mert ettek.

A bírósági épület teteje fölött sirályok keringtek, éles hangon kiáltoztak. A szél a tenger felől dél felé hajtotta a viharfelhőket. Előbukkant a nap.

– Idejében szeretném felhívni a figyelmet arra – mondta Geralt –, hogy a kardjaimat erős varázslat övezi. Csak vajákok nyúlhatnak hozzájuk, másokat megfosztanak az életerejüktől. Ez főként abban nyilvánul meg, hogy megszűnik a férfierő. Azaz beáll a nemi erőtlenség. Teljesen és örökre.

– Figyelemmel leszünk erre – bólintott az ügyész. – Egyelőre azonban azt kérném, ne távozzék el a városból. Hajlandó vagyok szemet hunyni az őrházban lezajlott balhé fölött, egyébként rendszeresek itt a botrányok, az őr hölgyek elég könnyen kerülnek érzelmeik hatása alá. De mivel Julian… Vagyis Kökörcsin úr kezeskedik önért, biztos vagyok benne, hogy az ügye kedvezően zajlik le a bíróságon.

– Az én ügyem – a vaják lehunyta a szemét – nem más, mint puszta sanyargatás. Előítéletből és ellenszenvből eredő zaklatás…

– A bizonyítékok megvizsgáltatnak – szakította félbe az ügyész. – És ennek alapján lesz az eljárás folyamatba téve. Így követeli meg a törvényesség. Ugyanaz, amelynek köszönhetően szabadlábon van. Óvadék ellenében, tehát feltételesen. Ezeket a feltételeket meg kell tartania, Ríviai uram.

– Ki fizette be az óvadékot?

Ferrant de Lettenhove fagyosan elutasította, hogy fellebbentse a fátylat a vaják jótevőjének inkognitójáról, elbúcsúzott, és a szolgák kíséretében a bíróság bejárata felé indult. Kökörcsin csak erre várt. Alig értek ki a piactérről, és mentek be egy sikátorba, mindent elmondott, amit tudott.

– Balszerencsés történések egész sorozata, Geralt pajtás. Meg peches eseteké. Ami pedig a kauciót illeti, valami Lytta Neyd fizette be érted, a társai Korallnak hívják az általa használt szájrúzs színéről. Varázslónő, aki Belohunnak, az itteni királyocskának szolgál. Mindenki azon töri a fejét, miért csinálta ezt. Mert éppen ő és nem más küldött téged rács mögé.

– Mi?

– Hiszen mondom. Korall jelentett fel. Ezen aztán senki sem csodálkozott, köztudott, hogy a varázslók nem szívelnek téged. És egyszer csak jön a szenzáció: a varázslónő hipp-hopp befizeti az óvadékot, és kiszed téged a dutyiból, ahová miatta csuktak be. Az egész város…

– Köztudott? Az egész város? Miket fecsegsz, Kökörcsin?

– Metaforákat és parafrázisokat használok. Ne tégy úgy, mintha nem tudnád, hiszen ismersz. Világos, hogy nem az „egész város”, hanem kizárólag az uralkodó körökhöz közeli kevés jól tájékozott ember.

– És te is esetleg ilyen közeli vagy?

– Eltaláltad. Ferrant az unokabátyám, apám bátyjának a fia. Látogatóba ugrottam be hozzá, mint rokonhoz szokás. És értesültem az esetedről. Azonnal kiálltam érted, ebben aligha kételkedhetsz. Kezeskedtem a becsületedért. Meséltem Yenneferről…

– Köszönöm szépen.

– Tartsd meg magadnak a szarkazmusodat. Beszélnem kellett róla, hogy tudtára adhassam a kuzinnak, az itteni mágusnő féltékenykedésből és gyűlölködésből rágalmaz és feketít be. Hogy az egész vád hamis, hogy te soha nem alacsonyodsz le pénzügyi szélhámosságokhoz. Kiállásom következményeképpen Ferrant de Lettenhove, a királyi ügyész, a legmagasabb rangú jogi méltóság már meg van győződve az ártatlanságodról…

– Nem ez volt a benyomásom – állapította meg Geralt. – Éppen ellenkezőleg. Úgy éreztem, nem hisz nekem. Sem az állítólagos sikkasztás, sem a kardok eltűnése ügyében. Hallottad, amit a bizonyítékokról mondott? A bizonyíték az ő szemében fétis. És bizonyíték a csalásra a feljelentés, a kardlopással kapcsolatos ködösítésre pedig a Ryblai Gerland aláírása a nyilvántartásban. Ráadásul amilyen képet vágott, amikor óva intett a város elhagyásától…

– Igazságtalanul ítéled meg őt – mondta Kökörcsin. – Jobban ismerem, mint te. Az, hogy kezeskedem érted, neki többet számít, mint egy tucat felfújt bizonyíték. És jól tette, hogy óva intett. Mit gondolsz, miért igyekeztünk mind a ketten az őrházba? Azért, hogy visszatartsunk téged, nehogy butaságot csinálj! Azt mondod, valaki rágalmaz, hamis bizonyítékokat fabrikál? Akkor ne adj ennek a valakinek a kezébe nyilvánvaló bizonyítékokat. A szökés pedig pont ilyen volna.

– Talán igazad van – hagyta jóvá Geralt. – De az ösztönöm mást mond nekem. Kereket kellene oldanom, mielőtt teljesen bekerítenének. Először a letartóztatás, aztán a kaució, rögtön utána a kardok… Mi lesz a következő? A fenébe, kard nélkül úgy érzem magam… Mint egy csiga a háza nélkül.

– Szerintem túlságosan is a szívedre veszed. Amúgy kevés itt a bolt? Fütyülj azokra a kardokra, és vegyél újakat.

– És ha neked a lantodat lopnák el? Ha jól emlékszem, meglehetősen drámai körülmények között szerezted. Nem vennéd a szívedre? Fütyülnél rá? És elmennél, hogy másikat vegyél a sarki boltban?

Kökörcsin ösztönösen szorította marokra a lantját, és riadt tekintettel nézegetett körbe. Ám a járókelők közül senki sem látszott potenciális hangszerrablónak, senki sem mutatott beteges érdeklődést a különleges lantja iránt.

– Na igen – sóhajtott fel. – Értem. Az én lantomhoz hasonlóan a te kardjaid is a maguk nemében egyedülállóak és pótolhatatlanok. Ráadásul… hogy is mondtad? Varázserejűek? Mágikus impotenciát okoznak… A francba, Geralt! Csak most mondod? Hisz én gyakran megfordultam a társaságodban, karnyújtásnyira voltak tőlem! Néha még közelebb is! Most már minden világos, most már értem… Legutóbb is, a fenébe, volt némi nehézségem…

– Nyugodj meg. Átverés volt az a dolog az impotenciával. Hirtelen találtam ki, arra számítva, hogy a pletyka elterjed. Hogy a tolvaj megijed…

– Ha megijed, még kész valami pöcegödörbe süllyeszteni a kardokat – következtetett a bárd józanul, bár még kissé sápadtan. – És soha nem kapod vissza. Bízd magad inkább Ferrant kuzinomra. Évek óta ügyész itt, seregnyi nyomozója, ügynöke és besúgója van. Egy szempillantás alatt megtalálják a tolvajt, majd meglátod.

– Ha még itt van – mondta a vaják fogcsikorgatva. – Meg is lóghatott, amíg a dutyiban ültem. Mit mondtál, hogy is hívják azt a varázslónőt, akinek köszönhetően bekerültem?

– Lytta Neydnek, ragadványnevén Korallnak. Sejtem, mi a szándékod, barátom. De nem tudom, hogy ez lenne-e a legjobb ötlet. Ez varázslónő. Mágus és asszony is egy személyben, szóval idegen fajta, ésszel kiismerhetetlen, közönséges férfiaknak felfoghatatlan mechanizmusok és elvek szerint működik. Minek is mondom ezt egyébként, magad is jól tudod ezt. Hiszen ebben a tárgyban bőséges tapasztalataid vannak… Mi ez a zaj?

Miközben céltalanul lődörögtek az utcákon, egy kis térre jutottak, amely visszhangzott a szüntelen kalapálástól. Amint kiderült, jókora bognárműhely működött itt. Kint az utcán tető alatt álltak szabályosan felhalmozva a lekezelt dongarakások. Innen mezítlábas suhancok hordták a dongákat asztalokra, ahol ezeket speciális állványokra erősítették, majd megfaragták. A faragott dongák a mesterek keze alá kerültek, akik lovaglóülésben, bokáig merülve a forgácsban, hosszú gyalupadokon készítették ki őket. A kész dongákat a bognárok halomba rakták. Geralt elnézte egy kis ideig, hogyan veszik fel a hordóformát furfangos csigák és megcsavart kötelek nyomására, és hogyan merevítik meg azonnal a rászögezett vasabroncsokkal. Gőz gomolygott ki az utcára azokból a nagy katlanokból, amelyekben meggőzölték a hordókat. A műhely belső udvarából tűzön perzselt fa illata szállt kifelé