Vidó Kinga

Akarom-e tudni?

Jogtulajdonos: © Vidó Kinga 2019

Felelős szerkesztő: Boros Menta

Borítóterv: JB MOVIE

ISBN 978-615-00-4785-0

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást, a tanfolyamot, a hangoskönyvet, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Szeretettel Mentának,

Bodzának és Neked!

Június 22.

Nos, megérkeztem megboldogult gyermekkorom városába, a kaliforniai Watsonville-be. Négy éve hirtelen felindultságból távoztam érettségi után és most úgy érzem, hogy talán még mindig korai volt hazautaznom, de már nem lehetett tovább halogatni.

Lucille Haggerty vagyok, a reneszánsz és Firenze imádó, huszonkét éves frissen végzett bölcsész, aki még nem döntötte el, hogy továbbtanul-e, vagy szeptembertől végleg elmerül a munka világában. A rokonok és barátok jellemzően Lulunak vagy Bogyónak hívnak attól függően, hogy életem melyik korszakában tettünk szert az ismeretségünkre.

A repülőtéren családi jó szokás szerint azonnal felhívom anyuékat, ahogy földet ér a gépem. A négytagú családom temperamentumos, olaszos stílusban éldegél. Kicsit a szokásosnál hangosabb, kicsit bolondosabb, barátságosabb, az a „mindenkit keblünkre ölelünk és befogadunk” fajta.

Meleg nyarunk van, az úton a repülőgép teljes üdítőkészletét kifosztottam, ezért beszaladok a világ legkisebb repülőterének mosdójába és gyorsan vetek egy pillantást a tükörképemre is. Hátközépig érő enyhén hullámos szőke haj sok apró napszítta tinccsel, sötétbarna szempillákkal keretezett egészen világosbarna szem. Nem tagadom, szerencsés külsővel és alakkal rendelkezem. Barátnőim szerint igazán ütőssé mégis a mosolyom tesz és a belőlem áradó kedvesség. A taxiban ülve megrohannak az ismerős hangok, illatok és sorban tódulnak fel az emlékek. A sofőr keresgél az adók közül, végül a Sigma Nobody to love című száma mellett dönt. Bólintással nyugtázza saját választását, nem tiltakozom, nekem is tetszik ez a dal. Kapkodom fejemet. Azt az éttermet bezárták, a kis boltnak más lett a neve, a városi könyvtár előtt új szobor van. Négy év nem tűnik hosszú időnek és mégis mennyi minden változott.

A taxi lassan a kertvárosba ér, ahol mindent úgy ismertem régen, mint a saját tenyeremet. Mielőtt ráfordulnánk az utcánkra nagy levegőt veszek és… igen, ott a mi házunk. Szinte letaglóz az érzés, hogy mennyire hiányzott az otthonom.

Teljesen átlagos kétszintes családi házunk van kifejezetten nagy kerttel, az apu készítette kerti tavacskával és a sok anyu ápolta szebbnél szebb tujával, rózsabokorral és fedett terasszal. Fent az emeleten három hálószoba, fürdőszoba és WC, lent a nagyméretű nappali az üvegfallal, külön helyiségben a konyha, ahol a fél utca megfordult jellemzően naponta. Kifizetem a taxist és már húzom magam után a bőröndömet. Ahogy közeledem a házhoz, eszembe jut, hogy három estét még egyedül töltök majd, mert a bátyám, Andrew és anyuék csak később érkeznek haza Denverből, ahol Andrewnak segítenek a szüleim egy másik albérletbe költözni közelebb a munkahelyéhez.

Boldog kis család az enyém. Anyu közgazdász, apu mérnökinformatikus, de egyikük sem dolgozik a szakmájában. Ez kicsit megnehezítette a továbbtanulási döntések időszakát, de aztán mégis pillanatok alatt hoztam meg a döntést. A Princetonra akartam járni valamilyen történelemmel kapcsolatos szakra és elsőre sikerült a felvételim. Életem egyik legjobb időszaka volt, amely talán még folytatódik. Erről még a családommal nem beszéltem.

Míg keresem kis táskámban a ház kulcsát, a tekintetem a ház bejáratára vándorol és meglepődve veszem észre, hogy résnyire nyitva van a bejárati ajtó. Az első gondolatom az, hogy hűha, valaki mégis előttem hazaért, de aztán megtorpanok. Nem lehet. Előhorgászom a telefonomat a táskámból és hívom a drága bátyámat. Andrew huszonhét éves és hozzám hasonlóan szőke hajú és világosbarna szemű. A gimiben és az egyetemen is az egyik legközkedveltebb pasinak tartották és nagyon hamar rájöttem, hogy a barátnőinek a nevét teljesen felesleges megjegyeznem, mivel túl sűrűn cserélődtek. Imádnivaló bátyám szerelem terén az egyik legmegbízhatatlanabb pasi volt a világon. Ez mondjuk a közelmúltban már megváltozott. Hamar felkapja a telefont.

- Szia Bogyó! – mindig elmosolyodom, amikor meghallom a hangját. – Na, milyen otthon? – a válaszomra nem igazán kíváncsi, mert már folytatja is. – Amíg te sütteted magad, mi apuékkal gályázunk rendesen! Nem is értem, hogy miért maradsz ki mindig minden jóból? – azonnal jó testvér módjára belém köt. Most azonban szó nélkül hagyom.

- Van egy kis gond Andy. Ti még mindannyian Denverben vagytok? – picit akartom ellenére megremeg a hangom. Andrew hangja rögtön elkomorult.

- Gond? Milyen gond? – kérdez vissza rögtön.

- Most értem a kéglihez és hát nyitva van a bejárati ajtó. A riasztó nem szól, tökéletes a csend. Sehol senki. A taxi már elment. Nem tudom, hogy be merjek-e menni? – halk izgatott beszélgetést hallok és apu átveszi a kagylót.

- Sehova egy lépést sem! Ne is próbálj hősködni Bogyó! Sétálj el szépen Emma Smallhoz, anyu most beszél vele éppen, Arthur bácsi mindent intéz. Majd csörögjetek, hogy mi történt! – értettem, már indulok is.

A két házzal arrébb lakó kissé kerekded, tipikus nagymama külsejű drága Emma Small azonnal a nyakamba ugrik és rövid egyeztetés után férje, Arthur bácsi már a rendőrséget tárcsázza. Arthur bácsi semmit sem változott. Hosszú szakállával beállhatna télapónak is, ha nem lenne telis-tele tetoválásokkal. Nagyon szeretetre méltó páros az övéké. Már régóta nyugdíjasok. Érdekesen alakult a kapcsolatunk. Emmával pici korunktól tegeztük egymást, de Arthur bácsit mindig bácsinak szólítottuk, bár azon túl egyébként tegeződtünk vele, és ez így is maradt. Mikor kicsi voltam, sokat felügyeltek rám és a bátyámra. Mint minden évben, most is náluk nyaral a három ördögfióka unokájuk. Még a gimi alatt nyaranta vigyáztam rájuk némi kis zsebpénzért cserébe. Maradjunk annyiban, hogy nem sírom vissza azt az időszakot. Visszasétálunk Arthur bácsival a házunk elé.

Amikor a rendőrök megérkeznek, pillanatok alatt kiderül, hogy már nincs senki a lakásban, de néhány dolog eltűnt. A riasztót megbütykölték, a lakást feltúrták, az egyik TV-nek és apu számítógépének biztos, hogy nyoma veszett. A rendőrök velem folytatják, feltesznek egy halom kérdést, de hamar belátják, hogy nem sokat érnek velem, mivel évek óta nem jártam a házban. Arthur bácsi tabján videó kapcsolatot indít és apu a távolból így néz át minden egyes helyiséget. Nagyjából megmaradtak a számítógépnél és a TV-nél. A rendőrök szerint valaki, vagy valami megzavarhatta a betörőt. Órák teltek el.

Mivel sok hasznomat nem veszik, így inkább bejárom a házat. Az első utam az emeletre vezet. Lassan nyitok be a régi szobámba. Pont úgy néz ki a helyiség, mint ahogy négy éve itt hagytam. Picit olyan érzés az ajtóban állni, mintha visszarepültem volna az időben. Beszívom a gyermekkorom illatát. Hirtelen megint tizennyolc évesnek érzem magamat. Belépek a szobába és lassan körbenézek.

Minden bútorom habfehér, ahogy a Yamaha digitális zongorám is, a falak a rózsaszín leghalványabb árnyalatára vannak festve. A szürke parkettán vastag, bolyhos fehér szőnyeg terül el. A nagy franciaágyon hatszáz párna a rózsaszín különböző árnyalataiban, az íróasztalom felett sok-sok kép egy parafa táblán. Vannak itt gyermekkori képek is. Sok fotón a testvéremmel közösen szerepelek. Egyik képen szavalok, a másikon zongorázok. Több képen Vicky barátnőmmel vigyorgunk egymást átölelve. És vannak képek, ahol Andy gimis, vagy egyetemista évfolyamtársaival kirándulunk, tábortűz mellett énekelünk, táncolunk az esőben és hasonlók. A falakra szerelt könyvespolcokon és a földön mindenhol körben a leginkább történelmi tárgyú könyveim. A fésülködő asztalomon az itthon hagyott sminkcuccaim. A plafonig érő gardróbszekrényem ajtaján ott lóg a tizennyolcadik születésnapomra vásárolt spagetti pántos, test vonalát követő, térd felett végződő gyönyörű apró gyöngyökkel kivarrt ruhám, azt sem vittem magammal. A ruhán végigfuttatom az ujjaimat. Hát igen, nagyon gyorsan távoztam akkor.

Andrew szobája az enyém tökéletes ellentéte. Igazi pasi szoba. Szürkés és barnás színekben pompázik. A szobája úgy lett berendezve, hogy kényelmesen le tudjon ülni a folyamatosan nálunk lógó három-négy haverja a falra szerelt TV elé. Andy szobájában a kinyitható sarok kanapé dohányszínű rajta fekete és szürke párnákkal. A falak egy része barna, egy része szürkéskék. A halvány barna parkettára nagy szürke rongyszőnyeg került. Kifejezetten nagy fekete-fehér íróasztala van fekete bőrfotellel. A polcok fehérek és van egy nagy falmatricája a kanapé felett „Be strong!” felirattal. Légy erős! Huuh, nagyon férfias. A szoba elég régóta hangszigetelt a családi béke fenntartása céljából.

Letrappolok a nappaliba. Arthur bácsi éppen zárat cserél. Ijesztő, hogy valaki, vagy valakik itt jöttek-mentek a családom házában. Megborzongok. A rendőrök még jegyzőkönyvet írnak, de rám már nincs szükségük. Kedvesek voltak, búcsúzóul felhívták a figyelmemet, hogy inkább ne maradjak egyedül a lakásban. Tényleg, erre nem is gondoltam. Most hogyan tovább? Arthur bácsi azonnal felajánlja, hogy náluk maradhatok, de lássuk be a három unoka is sok nekik. Arthur bácsi közben többször beszél apuval telefonon. Jár az agyam. Vicky, a legkedvesebb barátnőm hozzám hasonlóan már nem él Watsonville-ben. Nem sokkal utánam hagyta el családjával a várost és ő is a Princetonra járt velem, ugyan nem azonos szakra, de természetesen kollégiumi szobatársak voltunk. A régi gimis barátnőimmel csupán rövid ideig tartottam a kapcsolatot, a telefonomon éppen valami közeli aránylag olcsó szállást keresek, amikor Arthur bácsi a kezembe nyomja a telefonját:

- Lulu, apád akar veled beszélni! – átveszem a telefont.

- Figyelj kincsem! Nem maradhatsz egyedül! Most menj át Arthur bácsiékhoz és maradj ott, amíg kitalálunk valamit! – csodálatos, ha az embernek ilyen törődő szülei vannak. Valahogy majd minden meg fog oldódni. Már nem aggódom.

- Rendben apu! Majd beszélünk. – leteszem a telefont és megvárom, hogy Arthur bácsi bezárja a bejárati ajtót.

- Lulu! Tudod, hogy a léleknek nem tesz jót a stressz. Át kellene majd masszírozni a nyakadat. – bólogatok. Arthur bácsi gyógymasszőr, sőt nem is akármilyen, a környéken az egyik legjobb. Imádja az egészséges élet témakört és ha rákezd, akkor nagyon nehéz szabadulni tőle. Andrew-val már kicsi gyermekkorunkban rájöttünk, hogy az egyetlen megoldás az, hogy nem szabad reagálni szóban. Lehet mosolyogni, bólogatni, de a többi kommunikáció szigorúan tilos.

Emma egy nagy adag almás pitével és hideg limonádéval fogad. Most veszem észre, hogy lassan délután öt óra felé jár az idő és megéheztem. Már régóta beszélgetünk, amikor végre felhív Andrew:

- Bogyó! Meg van a megoldás! – lelkiismeret-furdalásom van, őt már végképp nem akarnám terhelni, pont elég teher egy költözés.

- Andy hagyd, keresek egy olcsó szállást a környéken, már pár telefonszámot kiírtam. – próbálom bagatellizálni a problémát.

- Jobbat találtunk ki. Josh már úton van érted, Emmáéknál felvesz. – már nincs lelkiismeret-furdalásom… az összes vér a fejembe tódult. Ez tuti, hogy csak egy nagyon-nagyon rossz vicc akar lenni.

- Josh Halding? – kérdezem és reménykedve várom a nemleges választ.

- Persze. Ki más? – csodálkozik Andy.

- Nem. – egyértelműen fogalmazok, nehogy félreérthető legyek.

- Bogyó ne légy bolond! Nem fogsz idegenek közé menni. Josh tök rendes volt. Őt ismered te is, benne megbíznak apuék is. Vigyázni fog rád és már megkértük, ő pedig elvállalta. Ne hozz hülye helyzetbe! Egyébként sem értem, hogy mi bajod van, régen totál jó barátok voltatok, vagy valami olyasmi… – bizonytalanodik el.

- Ez akkor sem jó ötlet. – még mindig hitetlenkedve rázom a fejemet. – Ne kezeljetek gyerekként! Simán elleszek pár napig egy motelben.

- Hát ez van tesó. Szerintem lassan búcsúzz el Emmáéktól. Később hívlak majd. Jól viselkedj! – megszakítja a hívást.

Csak nézek ki a fejemből. Még csak kicsit több mint fél napja vagyok itthon és túl kell esnem azon, amitől betegesen rettegtem az elmúlt négy évben. Josh Halding… Andrew gimis osztálytársa, egyetemi csoporttársa és egyben mai napig a legjobb barátja volt az oka annak, hogy úgy hagytam itt Watsonville-t, hogy hátra sem néztem.

A nappali ablakán keresztül meglátom a ház elé gördülő autót. Gyorsan végignéztem magamon. A fekete alapon apró fehér pöttyös kedvenc nyári miniruhámat viselem fekete balerina cipővel. Gyorsan kiengedem a hosszú szőke hajamat, ujjaimmal átfésülöm. Emma hosszan átölel, elbúcsúzom a gyerkőcöktől. Arthur bácsi már a ház előtt beszélget Josh-sal és én lassan húzom a bőröndömet magam után, mintha azzal késleltethetném az elkerülhetetlent. Mire a ház elé érek, Arthur bácsi már visszafelé jön. Kioszt nekem két puszit és egyedül maradtunk.

Érdekes az ember. Négy éve nem láttam Josh-t és én a kocsiját kezdem el először nézni. Egy konszolidált, szép, sötét autó. Hol lehet a régi fehér bogárhátúja, amivel olyan nagyon sokat kirándultunk annak idején? Josh a kocsinak dőlve álldogál. Egy ideig csak állunk egymással szemben. Más lett. A magas, kék szemű, vékony srác a folyton a szemébe hulló, állig érő fekete hajjal, deszkás cuccokban már a múlté. Josh haja most elegánsan rövidebb, sokkal kevésbé bohókás. A félnapos sötét borosta is új, amitől kissé szögletesebbnek tűnik így az álla. Napszemüveget visel, kicsit zavar, hogy nem láthatom a tekintetét. Vékony most is, de valahogy izmosabb. Ing, farmer, hasított bőr cipő. Na, ilyen az új Josh. Eddig is helyes volt, de most észbontóan néz ki és akkor lassan megjelenik arcán az a félmosoly, amit tiniként annyira imádtam.

- Szia Lucille! – mélyebb a hangja, mint emlékeimben. Na, ő az egyik, néhány egyetemi professzoromon kívül, aki kizárólag Lucille-nek hív.

- Szia Josh! – alig hallatszik a hangom, újra kislánynak érzem magamat. Össze kell szednem magamat, mert ez nagyon nem én vagyok. – Köszönöm, hogy befogadsz, de igazán nem szükséges. Megoldom máshogy. Simán elalszom a híd alatt. Szóval örültem, hogy láttalak. – intek felé és teszek két lépést a járdán az ellenkező irányban.

- Lucille! – a hangja megállít. A vállam felett pillantok vissza. – Apukád ezt már eldöntötte, én pedig becsületszavamat adtam, hogy három napig nem veszítelek szem elől, szóval kérem a bőröndödet és indulhatunk. – a kezét felém nyújtja.

- Nem szeretnék a terhedre lenni. – rázom meg a fejemet.

- Nem leszel. – zárja rövidre a beszélgetést.

Értem. Nincs beleszólásom a dolgok menetében. A férfiak ismét felettem döntöttek. A bőröndöt halkan morgolódva átadom és beülök az autóba. Ahogy beül Josh mellém, hirtelen megcsap az illata. Ohh! Ugyanazt a parfümöt használja, amit régen. A gyomrom összeszorult. Miért van ilyen hatással rám? Korábban arra gondoltam, vagy talán abban reménykedtem, hogy ha összetalálkozunk még valaha az életben, akkor biztos majd meglepődök azon, hogy miért éreztem magamat a közelében régen úgy, mintha egy érzelmi hullámvasúton ülnék. Megállapítom, hogy ez hiú ábránd volt csak. Semmi sem változott.

Lassan kihajtunk az utcánkból. Szól az Arctic Monkeys-tól a Do I wanna know. Szeretem ez a számot. Ujjaimmal ütemre dobolok a térdemen. Egyikünk sem szólal meg. Kezd a csend számomra kényelmetlenné válni. Illene beszélgetést kezdeményeznem? Mégiscsak Josh tesz szívességet nekem. Nem ülhetek itt, mint egy kuka. Korábban mindig piszkáltuk egymást. Folyamatosan beszóltunk a másiknak. Azon gondolkodom, hogy milyen ártatlan beszédtémát lehetne feldobni. Ez hamar megoldódik, amikor meglepve látom, hogy nem a házuk felé veszi az irányt.

- Merre megyünk, már nem a Madisonon laktok? – kérdezem rögtön.

- A szüleim igen, de én már évekkel ezelőtt elköltöztem. Mindjárt megérkezünk. – Josh szülei, Dia és Bud az én szüleimnél egy tíz évvel idősebb pár, Josh késői gyermek. Sokszor beugrottunk hozzájuk régen. Egy időben Dia és anyu folyamatosan sütit sütöttek nekünk, főleg, ha kirándulni mentünk, azaz szinte minden másnap. Csodás időszak volt. Picit csalódott vagyok, azt hittem, hogy találkozni fogok velük.

- Hát már a saját szüleid sem tudtak elviselni? – sóhajtok fel színpadiasan, Josh vállára teszem a kezemet. – Persze ne gondold, hogy nem értem meg őket. Lássuk be, nem vagy egy egyszerű eset. Mondd, mégis mi tettél? – kezdek visszatalálni a szokásos beszélgetési stílusunkhoz.

- Maradjunk abban, hogy ideje volt már. – tesz ismét pontot a beszélgetés végére Josh.

Tehát külön él. Szuper, szóval valami legénylakásba megyünk? Megölöm Andrew-t, csak egyszer kerüljön elém újra. Már látom is a lelki szemeim előtt egy tipikus fiúk lakta albérletet a sok koszos edénnyel és szerteszét hagyott ruhákkal. Mi jöhet még?

- Mesélj! – néz rám vezetés közben Josh. Elmosolyodok. Hát sose jegyzi meg, hogy pontosabban kell fogalmaznia, mert így mindig hosszúra nyúlnak a beszélgetéseink?

- Kedves gyerekek! Egyszer volt, hol nem volt… – már Josh is mosolyog, gyorsan belevág a közepébe:

- … volt egy idegesítő kislány, akit Lucille Haggertynek hívtak és elindult egyedül a világ másik végébe. Na, innen folytasd…

- Igenis! – vágom rá szófogadóan. Éppen csak nem tisztelgek hozzá. – Lucille középkori történelem és filozófia szakon végzett a Princetonon és ugyan a munkaerőpiacon teljesen eladhatatlannak érzi magát, pontosan tudja, hogy a bölcsész diploma egyedi szemlélet módot ad, amelynek alapja, hogy óriási mennyiségű információhalmazból hogyan kell kiszűrni a lényeget és meghatározni a dolgok esszenciáját.

- Ez nem hangzik túl biztatóan. – vigyorog Josh. – És mi leszel, ha nagy leszel? – pillant felém.

- Az égvilágon bármi lehetek. – tárom szét a kezeimet. – Ugyanezzel a diplomával lett Carly Fiorina a Hewlett Packard vezérigazgatója. – mondom bölcs mosollyal ajkamon.

- Te tényleg azzal nyugtatod magadat, hogy létezik egy kivétel? Jól sejtem, hogy a fogalmad sincs hogyan tovább? – válasz nélkül hagyom a kérdését, így folytatja. – Mi a konkrét szakterületed?

- Középkorból a reneszánszba, mint önálló korszakba való átmenet kutatása.

- Mi más? – bólint, a reneszánsz iránti szenvedélyem ismert már előtte.

Pár perc múlva egy kis rendezett zsákutcában állunk meg egy új építésű kétemeletes ház előtt. Begördülünk a kb. négy-öt lakásos ház alatti mélygarázsba. Josh leparkol és lekerül a napszemüveg is. Upsz, az a kék szem a fekete szempillákkal mindig is a gyengém volt. Josh a lifthez indul a bőröndömmel a kezében. Mélygarázs? Lift? Valahogy nem illenek az általam elképzelt képbe. Csendben nézelődök. Josh kulcsot vesz elő a zsebéből, de mielőtt a kulcslyukba helyezné, megtorpan. Rám mosolyog és megkérdezi.

- Szeretnél esetleg becsengetni? – nos, ehhez egy kis magyarázatra van szükség. Gyermekkoromban sokat vigyázott rám Josh és persze a bátyám, Andy hol együtt, hol felváltva. Kisiskolásként imádtam becsengetni mindenhova. Ahol ebből nem lehetett baj, ott ezt Andy és Josh mindig megengedte nekem. Megrázom a fejemet. Az ajtó kinyílik és már a lakásban vagyunk. Josh jelenlegi lakhelye kifejezetten nagynak tűnik és nyoma sincs más srácoknak. Tipikus skandináv berendezés szürke, fekete, fehér színekben. Minimalista stílus, minden letisztult, egyszerű és határozottan illik Josh-hoz. Az amerikai konyhás nappali közepén megáll és szembefordul velem.

- Három hálószoba van. Bármelyiket választhatod Lucille, de a legközelebbiben én is a társaságod leszek. – mutat a nappaliból nyíló első ajtóra és már megint vigyorog. Érzem, hogy totál elvörösödök. Szóval nincsenek lakótársak. Valahogy ettől még kellemetlenebbül érzem magamat.

- Inkább külön aludnék. Ne szomorkodj, majd csak találunk neked valakit. És ha nem gond, akkor lefürödnék és átöltöznék, mert nagyon régen indultam a Princetonból. – a korábbi szócsatáinkból a szexuális tartalom teljesen hiányzott, ez egy új összetevő. Kétségtelen, hogy így izgalmasabbak a beszélgetések, de sokkal jobban kell vigyázni a határokra.

- Tehát az első szoba kilőve. – nyugtázza a válaszomat. – A második szoba inkább dolgozószobaként funkcionál, de van ott is egy ágy. A harmadik szoba a vendégszoba. Amelyiket akarod... – a vendégszobát választom.

Josh eligazít a fürdőszoba felé, a mosolyogva a kezembe nyom egy nagy halványszürke törölközőt.

- Nem tudom, hogy képes leszek szürke törölközőbe törölközni. – ráncolom össze a homlokomat. – Megöl az ingerszegény környezet. – nézek körül.

- Sejtettem, hogy ebből gond lesz. Megrendeltem a rózsaszínű én kicsi pónimos törölközőket, de még nem szállították le. Idő kérdése csupán, addig szívesen segítek törölközni. – láthatóan ő is élvezi a beszélgetést.

- Kiváló ötlet. Felhívjam Andrew-t, megkérdezzem, hogy szabad-e? – kuncogva elindulok a fürdőszoba felé.

A fürdőszoba is sötétszürke színben pompázik fehér mosdókagylóval, nagy metszett tükörrel és a közepén egy hatalmas fehér káddal. Pár perccel később fekszem a kádban a nyakig érő langyos vízben és azon gondolkozom, hogy milyen idiótaként tudok én viselkedni. Önkéntelenül a fejemet csóválom. Nem az a béna tini lány vagyok már, akinek összecsuklott a térde ahányszor hozzászólt Josh. Hol van az már? Könyörgöm, én egy huszonkettő éves nő vagyok egy korrekt diplomával és szeptembertől már egy mások által irigyelt asszisztensi állással is rendelkezem egy jó nevű ismert online zeneboltnál, a Bandcampnél. Kiterjedt baráti körrel dicsekedhetek Princetonban és már jó néhány hősszerelmessel a hátam mögött, akik éjt nappallá téve tudtak rohanni utánam. Persze valószínűleg annak is oka van, hogy egyik pasi sem érdekelt komolyan. Sokat nevettek ezen a barátaim. Amíg a szőke herceget várom… – filozofálgattak számtalan alkalommal kedvenc helyünkön borozás közben. – …elmúlik az életem. De ha őszinte akarok lenni, egyik pasi sem volt rám az elvárt hatással. Rövid kapcsolataim végére mindig én tettem pontot, még mielőtt komolyabbra fordultak volna.

Kemény időszak volt a hátam mögött. Jól esett lazítani. A fürdőszobából egyenesen az általam kiválasztott szobába megyek, amelyik a legtávolabb esett Josh szobájától. Kíváncsian szétnézek a szobában, de semmi érdekeset nem találok. Fehér falak, halványkék szalagfüggöny. A franciaágyon világoskék ágynemű és kék ágytakaró. A plafonig érő fehér beépített szekrényben csak ágyneműk és plédek vannak behajtogatva. Az ágy felett egy nagyon szép kinagyított fénykép lóg bekeretezve. Felismerem az utcánk mögötti kiserdőt rajta, ahol sokat játszottunk gyermekkoromban és később számtalan órát töltöttünk Josh-sal kettesben. Valószínűleg ő fényképezte. Kipakolok a bőröndömből. Átnézem az e-mailjeimet, néhányra válaszolok. Amikor végzek, ledőlök a pihe-puha franciaágyra és el is alszom valószínűleg azonnal. Maximum egy húsz percet alhattam, amikor felriadok a telefoncsöngésre. Zaklatottan ébredek, valami rosszat álmodhattam. Már sötétedik és a félhomályban először nem tudom, hol vagyok. Lassan tisztul ki a kép. A telefonomért nyúlok, a vonal másik végén Andrew aggodalmaskodik.

- Szia Bogyó! Elrendeződött minden?

- Persze. Ne izgulj miattam! – nyugtatom meg. – Várlak haza benneteket. Andy kérlek, ne várassatok sokáig! – nyafogok egy kicsit.

- Úgy lesz. Tudod Bogyó, én azért nyugodtabb vagyok így, hogy Josh-nál vagy és nem egy motelban valahol a város szélén. – kedves, hogy aggódik, de én nem osztom az örömét.

- Akkor legalább neked jó! Örülök Andy, hogy örülsz. Velem meg ki foglalkozik? Nem igaz?! Segítség! Egyke akarok lenni! – fakadok ki.

Andrew hahotázik egy jót, még beszélgetünk az új albérletéről, illetve arról, hogy mivel ütjük majd el az időt, ha hazaérnek és elbúcsúzunk.

Felhúzom a kedvenc farmeromat és választok hozzá egy laza pólót. Keresek egy rágót a táskámban, átfésülöm a hajamat és kimegyek a nappaliba, ahonnan csörömpölés hangja szűrődik be. A nappali rejtett világítása nagyon tetszik. Josh háttal áll a konyhapult mögötti hűtőnél. Ő is átöltözött. A farmerhez fehér pólót visel. Ahogy az ajtócsukásra megfordul, elmosolyodik és végigmér. A pólója vékony anyagától tökéletesen láthatóvá válik a kidolgozott kockás hasa. Hát ez durvább, mint volt. Megakad a pillantásom a pólóján. Többször szerepel egymás alatt a szürke ötven árnyalata felirat, minden sor a szürke szín más-más árnyalatában. Tetszik, nagyon ötletes. Megszólalni sincs időm, mert már belém is köt régi jó szokása szerint.

- Á, szóval van több ruhád is. – lassan vesz ismét szemügyre. – Ez megnyugtató. Éppen azon gondolkoztam, hogy melyik ruhámat adhatnám kölcsön neked, ha a bőröndödbe csak a sminkcuccod fért. – láthatóan kíváncsian várja, hogy mivel vágok vissza.

- Kedves ez a gondoskodás, de a ruháimat általában a könyveim szokták kiszorítani és nem a sminkcuccaim, ugyanis azokra nincs szükségem. Tudod, a természetes szépség nagy előny. – válaszolom csípőből.

- Jól hangzik, de sose becsüld alá Lucille a smink jótékony hatását. – ironizál szokásos stílusában. Kicsit később folytatja. – Gondolom, éhes vagy… Rendeljünk valamit, vagy összedobjak valamit vacsorára? – szegezi nekem a kérdést.

- Szeretnék életben maradni, így, ha nem sértődsz meg, inkább rendelnék valamit. Egyébként sem szeretném, ha identitási problémáid lennének miattam. Egyedülálló férfi léted ellenére főzni kényszerülsz… – hagyom a mondatot befejezés nélkül.

- Miből gondolod, hogy egyedülálló vagyok? – kapufát lőttem. Beáll egy kis csend. Nem tudom, mit mondhatnék, így csak elmosolyodom, Josh folytatja. – Egyébként támogatom az ötleted. Rendeljünk! Én inkább olyan kajákat készítek, amihez kifinomultabb ízlés szükséges. Nem ízlene neked.

- Úgymint sült krumpli? – kérdezem, összemosolygunk.

- Mire vágysz? Persze rajtam kívül… – hoppá! Ez a beszélgetés kezd érdekesen alakulni. – Legyen kínai vagy indiai, esetleg a jó öreg hamburger, vagy mostanában már te is csak salátán élsz, mint a nők háromnegyede?

- Rajtad kívül bármi jöhet. Nem vagyok válogatós. – előveszem a legbűbájosabb mosolyomat.

Josh rajtam felejti a tekintetét egy pillanatra, aztán felnevet és már hívja is a régi csapat kedvenc gyorséttermét, a Domino’s Pizzát. Régen hetente egyszer legalább ott vacsorázott a baráti társaság. Kér nekem egy közepes méretű három sajtos pizzát kólával és karamellás fagyival. Elhűlve bámulok felé. Pontosan emlékszik arra, hogy mi volt a kedvencem? Meglepően jól esett, de zavarba is jöttem. Josh beizzítja a rádiót. Jonas Blue Perfect Strangers című száma tölti be a nappalit. Dúdolgatom az egyébként találó szövegét. Régen még Josh gondolatait is előre tudtam, de most már tényleg tökéletesen idegen számomra, persze ettől még akár jól is kijöhetünk egymással a következő pár nap alatt. Amíg ő a rendelést intézi, szétnézek a nappaliban. Egy kényelmesnek tűnő nagyméretű grafitszürke kanapé uralja a nappalit, szemben a falon hatalmas lapos TV. A fal mentén könyvespolcok, mindenhol könyvek, sok építészeti, jogi és informatikával, illetve vállalkozásokkal kapcsolatos könyvet találok és egy-két klasszikust. Érdeklődése még mindig szerteágazó. Ez nem változott az évek során. Szinte sajnálom, hogy sehol semmi személyes. Képek csak Josh családjáról voltak. Nagyon szeretem a szüleit, majd őket is meg kell látogatnom mielőbb, rögzítem magamba. Josh egyke és mint már említettem, elég késői gyermek, talán ezért is szeretett leginkább nálunk lógni. Andrew-val olyanok voltak, mint a testvérek.

Ekkor felfedezek egy nagyon régi képet, amelyen Andrew-val vigyorog még a Stanfordon. Josh és Andrew az általánosban és a gimiben is osztálytársak voltak, majd míg én a Watsonville Gimnáziumot végeztem, mindketten a Stanfordra jártak, ami körülbelül egy óra volt autóval Watsonville-ből, így éjjel-nappal nálunk lógtak a nagy baráti társaságukkal és a srácokhoz időnként csapódott csajszikkal együtt. Informatikusként diplomáztak mindannyian, ebből adódóan a családomra és a baráti körömre egyáltalán nem jellemző a közösségi oldalak használata. Első kézből kaptam akár naponta oktatást a kamuprofilok mögé rejtőző csalókról, az áldozattá válás sokféle változatáról és a közösségi oldalak egyéniségformáló hatásáról. Andrew számtalanszor kifejtette, hogy az én húgom nem fogja a legújabb profilképe alatt feszülten figyelni a lájkok alakulását. Apuék mélyen egyetértettek ezzel. Egyikünk sem oszt meg magáról képeket semmilyen fórumon, a kapcsolattartásnak a hagyományos módját alkalmazzuk csak, becsengetünk egymáshoz vagy felhívjuk egymást és beszélgetünk. Amikor lediplomáztak, Andrew Denverben kapott egy szuper állást, Josh pedig visszatért Watsonville-be és közös vállalkozásba kezdett egy másik évfolyamtársával, akivel nem voltak korábban nagyon szoros kapcsolatba, így a neve sem jut eszembe. Andrew és Josh folyamatosan tartotta a kapcsolatot, szinte havonta meglátogatták egymást.

Tovább nézelődöm. Igaz, miért is gondoltam, hogy egyedülálló? Ugyan semmi sem utalt a lakásban női kézre, vagy valamilyen fix kapcsolatra, pláne menyasszonyra, de attól biztos van valaki mellette. Régen is folyamatosan lógott rajta egy-egy csaj, akik hasonló gyorsasággal váltakoztak, mint az én drága bátyám esetében, de nála valahogy diszkrétebben működött a dolog. Andrew-nál szinte soha nem lehetett megúszni a csalódott barátnő kiabálását, zokogását, hangos méltatlankodását, mindig zengett a ház. Azonban Josh szakításait sosem követte ilyen dühös reakció és watsonville-i tartózkodásom utolsó pár hónapjában már csak velem foglalkozott, vagy legalábbis én úgy láttam, vagy úgy akartam látni. Régen volt.

Mire ezt végiggondoltam már konyhapultnál állok mellette. Nézem őt, ahogy bort vesz elő.

–       Hány éves is vagy Lucille? Te már ihatsz alkoholt? – hát persze. Josh és a szarkazmus jó barátok, főleg az én jelenlétemben.

- Ihatok, de csak barátokkal szoktam. – hagyom, hogy eljusson az információ és emésztgesse magában egy picit. – De tudod mit?! Legyen karácsonyod! Most kivételt tehetek.

- Megtisztelő. – bájolog.

- Hagyd, ne hálálkodj! – legyintek nagylelkűen. A rose már a poharakban gyöngyözik, Josh a kezembe adja az egyik poharat. – Nos, mire igyunk? – kérdezem mosolyogva.

- Mire szeretnél? Mondjuk a hazatérésedre? – kérdezz vissza.

- Nem maradok sokáig, arra felesleges. – gondolkozom hangosan. Josh elgondolkozva néz.

- Kérdezhetek valamit? – lassan bólintok és közben magamban ötletelgetek, hogy vajon mi érdekelheti. A kérdése azonban fejbe kólint.

- Miért tűntél el olyan hirtelen? – szegezi nekem a kérdést, már nem mosolyog.

Hűha, ilyen gyorsan és lazán bele közepébe? Érdekes, hogy soha nem jutott eszembe, hogy ezt a kérdést a családomon kívül bárki felteszi majd nekem. Nekik már négy éve otthonról a repülőtér felé tartva kitaláltam egy hihető magyarázatot, ami valahogy úgy hangzott, hogy nagyon féltem az új sulitól, a változástól és úgy voltam vele, hogy egész nyáron csak őrlődnék itthon, így kaptam magamat és már útban voltam Princeton mellett lakó nagynénémhez reménykedve abban, hogy így sokkal könnyebb lesz az egyetem kezdetén a beilleszkedés. Másik instant válasszal nem készültem. Pláne nem Josh részére. De hát kérdéseim nekem is lennének bőven.

- Beszéljünk erről máskor! – terelek, Josh pedig bólint. Érzem, hogy ez a téma még nem került le teljesen a napirendről, valamilyen válasszal ki kell majd rukkolnom, de legalább nem most azonnal.

- Akkor egészségünkre! – mondja és koccintunk.

- Akkor most mesélj te! – utasítom a saját stílusában.

- Mi érdekel drága Lucille? Pontosítsunk! – egy félmosoly már ott rejtőzik a szája szegletében.

- Rendben. Az elmúlt pár év szalagcímekben. – mondom.

- Szóval csak minimális számú, könnyen feldolgozható információt szeretnél. – morfondírozik hangosan magában. – Hát lássuk! A Stanford után visszajöttem Watsonville-be és egy jó barátommal alapítottunk egy kis informatikai céget, amelyik algoritmusok tervezésével foglalkozik. Szépen felfejlődtünk és most tizenöt alkalmazottal több nagyobb vállalatnak dolgozunk. A következő hónapban tervezzük egy versenytársunkkal való összeolvadást. – befejezi és nézünk egymás szemébe. Gyönyörű a szeme, elmerülök benne.

- Hűha! – mondom.

A csengő hangjára összerezzenek. Megérkezik a vacsora. Próbálok beszállni valamennyi pénzzel, de Josh úri emberhez méltó módon elhajt. Nagy vigyorogva tömöm magamba a kedvenceimet. Ezer éve nem éreztem ezeket az ízeket. Hasonlókat persze, de nem ugyanilyet. Boldog vagyok. Ketchup csöpög az államról a konyhapultra, de elmondhatatlanul finom minden. A szállásadóm már befejezte az étkezést és mosolyogva figyel, majd idővel megszólal.

- Tudod Lucille, most örülök igazán, hogy nem vittelek nyilvános helyre. Botrányosan étkezel. Felvállalhatatlan vagy. – nevetünk, hirtelen álmosság vesz erő rajtam.

- Josh, azt hiszem nekem túl sok volt ez a nap. Ugye nem haragszol, ha ágyba bújok? – érdeklődöm udvariasan.

- Attól függ. Velem, vagy nélkülem? – kérdezi mosolyogva.

- Hogy szeretnéd? – évődöm vele. Josh arcáról hirtelen eltűnik a mosoly én pedig automatikusan ráharapok az alsó ajkamra. Josh tekintete is pont a számnál köt ki. Most érzem, hogy talán túllőttem a célon.

- Mondd meg te! – dobja vissza a labdát. Megrázom a fejemet.

- Akkor én most elvonulok pihenni. – fűzöm hozzá gyorsan. Mindketten felállunk. A fülemhez hajol. A pulzusom az egekbe szökik.

- Gyáva. – suttogja. Majd eltávolodik tőlem és elmosolyodik. – Persze, menj csak! Holnap csütörtök, majd kitalálunk valami olyat, amihez két ellenkező nemű felnőtt ember szükséges.

- Miattam nem kell. Nem akarom a szürke, unalmas napirendedet felborítani. – Josh felnevet. – Jó éjt Josh! – búcsúzom.

- Neked is Lucille! – szeretem a hangját, szeretem, hogy Lucille-nek hív.

Fogat mosok és felveszem a micimackós hosszú pólómat. Az ágyból nézem még a TV-t, de egyszerűen képtelen vagyok a filmre koncentrálni. Folyamatosan azon kattog az agyam, hogy legközelebb mit mondjak Josh-nak, ha felmerül az évekkel ezelőtti viharos gyorsaságú távozásom kérdése. A Princetont nem hinné el, mert akkoriban sokat beszélgettünk az egyetemről és pontosan tudja, hogy eszem ágában sem volt korábban odautazni, sőt lelkesen vártam az év kezdetét, nem pedig félelemmel. Megmondani pont neki, hogy ő volt az oka? Kizárt dolog! Sose vallanám be. Nem találok újabb hihető magyarázatot, de nem is akarok a hazugságok útvesztőjébe kerülni. Talán azt mondom majd, hogy semmi köze hozzá. Elnapolom a kérdést és kikapcsolom a TV-t.

Hiába érzem a fáradságot mindent tagomban, órák múlva még mindig ébren ülök az ágyban. Nem sikerül elaludni, de nem értem miért. Hánykolódok, forgolódok, majd végül megunom és kimegyek vizet inni a konyhába, zenét hallgatok a telómon, ismét megszomjazom és időnként a sok folyadék miatt felkeresem a WC-t. Igyekszem mindezt nagyon halkan tenni. Ezt az éjszaka folyamán még jó sokszor eljátszom. Hajnali három felé már sírás széli állapotok vannak nálam. A huszadik pohár víznél megjelenik Josh a hálószobája ajtajában. Nem lepődök meg. Tulajdonképpen számítottam rá, hogy fel fog ébredni. Egy sötétszürke melegítőalsó és a szeme színével azonos bő nyakú világoskék póló van rajta. A szemöldökét összeráncolja.

- Oké Lucille. Világ életemben az idegbajt hoztad rám, de ez már tőled is sok. Órák óta szaladgálsz a szobád, a konyha és a WC között a csini hálópólódban. Meddig tervezed még ezt csinálni?

- Ne haragudj Josh! Nem tudok aludni és nem tudom az okát, de kezdek kikészülni teljesen. – vonogatom a vállamat jelezve, hogy magam is tanácstalan vagyok. – Pont most próbáltam véget vetni nyomorúságos életemnek, de aztán ráébredtem, hogy az elvesztésemet te soha nem tudnád feldolgozni és az irántad érzett szánalomból életben maradtam. – már megjelent szája szegletében a félmosoly. Győzelem.

- Értem. Szerinted mi lenne a megoldás? Elringassalak? – hátával a falnak dől és várakozón néz rám.

- Ennél csak jobb ötleteim vannak. – mondom. Josh megemeli az egyik szemöldökét. – Esetleg megnéznél velem egy filmet? Persze nyugodtan mondhatsz nemet. – próbálkozom.

- És akkor járkálsz reggelig? Nem, inkább jöhet a film. – sóhajt egyet és ellöki magát a faltól. – Milyen filmet szeretnél nézni? Doktor Szöszi? Szenvedélyek viharában? Nem ismerem az ízlésedet, de jó irányban tapogatózom, ugye?

- Véletlenül sem, de válassz inkább te. – Josh csóválja a fejét, de a TV melletti polchoz lép és kezdi felsorolni a filmeket.

- Eredet? Közönséges bűnözők? Forrest Gump?

- Eredet jó lesz, régen láttam. – vigyorgok. A kanapét Josh útmutatásával együttes erővel kinyitjuk a szobákból párnákat és plédeket halmozunk fel. Kényelmesen elhelyezkedünk és a film talán még el sem kezdődik, én már alszom.

Június 23.

Arra ébredek, hogy a nappaliban már világos van. A TV órája szerint már elmúlt kilenc óra. Josh mellettem, háttal nekem még az igazak álmát aludja. Jól betörtem az életébe és tönkre vágtam a szerda estéjét. Hallgatom a csendes lélegzetvételeit, nézem a hátát a póló anyagán átsejlő izmokkal, a szinte fekete haját, aztán sóhajtok egyet.

Egy ágyban Josh Haldinggal. A bakancslistámról egy álom kipipálva. Bár nem teljesen így gondoltam, de ne legyünk szőrszálhasogatók. Csendben kimászok az ággyá alakított kanapétól és átvonulok a szobámba, ahol netezek egy órát. Írok az egyetemi haveroknak. Vickyvel még nem osztottam meg az élményeimet, pedig üzenetben már érdeklődött, hogy milyen ismét Watsonville-ben? Magam sem tudom. A hazatérésnek egyetlen pillanata sem hasonlít arra, amit elképzeltem. Olyan volt az egész, mintha valamiféle párhuzamos világba csöppentem volna, ahol sorra történnek meg azok a dolgok velem, ami korábban elképzelhetetlenek voltak. De már Andrew rezeg a telefonon:

- Jó reggelt Bogyó! Mi a helyzet hétalvó? Minden rendben volt? Nem égettél be nagyon Josh előtt? – jó érzékkel tapint a lényegre.

- Ne reménykedj! Hajnalban filmet néztünk, mert nem tudtam elaludni. – Andrew felnevet.

- Sokba fog ez nekem kerülni. Még jó, hogy csak egy lökött húgom van. – teszi hozzá kedvesen.

- Hogy álltok a költözéssel Andy? – most már nem is tudom, hogy milyen válasznak örülnék teljes szívemből.

- Haladunk, de a tervezettnél lassabban. Annyi mindent történt már velünk, el se hinnéd. – neveti el magát - Hamarabb biztos nem érkezünk. Továbbra is a szombat délelőtt a legvalószínűbb, esetleg péntek este, de arra elég kicsi az esély, inkább ne éld bele magadat... Hiányzol Bogyó! – ritkán érzékenyül el a bátyám. Valószínűleg a betörés miatti sokk volt ilyen hatással rá. Esetleg nem akarja, hogy idő előtt idegosztályra juttassam a legjobb barátját.

- Gondolom… – mosolygok. – Puszilom anyuékat!

Ahogy leteszem a telefont, zajt hallok a nappaliból. Josh is felkelt és valakivel már telefonon társalog. Nagyokat nevet. A féltékenység belém mar. Nem akarom zavarni, így csak akkor indulok el a fürdőszobába, amikor már egy ideje csend van. A konyhapulton egy darab papír vár egy lakáskulccsal. Rajta rövid szöveg. „El kellett mennem, itt egy lakáskulcs és a telefonszámom. Használd a hűtőt nyugodtan. Valamikor koradélután jövök. Ha kérhetem, ne zaklasd a szomszédokat, ne ölj meg senkit, ne ugorj ki az emeletről! – aláírás: én”.

Egyedül maradtam. Nem is baj. Gyorsan összekapom magamat és elindulok sétálni. A kellemes nyári reggelen először a belváros felé indulok. Az egyetemen jó szokásommá vált, hogy Vickyvel minden nap legalább egy-két órát sétáltunk tempósan. Közben jókat beszélgettünk és meg volt a szükséges testmozgás is. Megállapítom, hogy kifejezetten jó érzés ismét itthon sétálni. Negyedóra múlva már a kedvenc könyvesboltomban nézelődök a plázában, majd keresek egy kávézót és ebédként péksüteményt majszolgatok. Veszek egy női magazint és leülök egy padra a Peace Drive Parkban olvasgatni. Frenetikus a hangulatom. A boldogság szintem nagyon-nagyon magasan van. Hogy ennek pontosan mi az oka, azt csak sejtem, de magamnak sem vallom be. Délután kettő óra körül elindulok vissza Josh lakásába. A kulccsal simán bejutok, Josh még sehol. Kiülök a nappaliba, készítek néhány sonkás szendvicset és belekezdek a tegnapi filmbe, ha már lemaradtam az egészről. Az Eredet vége felé tartok, amikor megérkezik. Megállítom automatikusan a filmet. Ő lehuppan mellém a kanapéra, karját átveti a hátam mögött és rögtön érkezik az első kérdés.

- Nos Lucille, hogy telt a napod? Tettél valami olyat, amiről jobb, ha tudok? – megcsóválom lassan a fejemet.

- Csak pár apróság, tényleg semmi komoly. Délelőtt részegen randalíroztam a város közepén, a rendőrök bevittek és az egyikük, Johann nagyon szimpi volt. Közösen elhatároztuk, hogy Mexikóba költözünk és gyermeket vállalunk, nemsokára itt lesz értem.

- Rendben, tehát csak a szokásos. – állapítja meg.

- Gondolom, most illik megkérdeznem, hogy neked hogyan telt a napod? – elmosolyodik.

- Nem kell miattam szerepet játszanod Lucille! Csak légy önmagad! Önző, öncélú, önimádó és sorolhatnám. Ha már megkérdezted, akkor mégis válaszolok. Nem terveztem ugyan, de be kellett mennem melózni. Estére viszont a barátaim szerveznek egy kisebb bulit Villagerben. Ott majd kárpótollak. Mit szólsz? Hajlandó lennél ezt az estémet is szétbombázni?

Elgondolkoztam, hogy mi tévő legyek. Ha vele megyek, akkor lehet, hogy csak egy púp leszek a hátán és talán a társasága sem örül egy külsősnek. A lakásban viszont egyedül valószínűleg unatkozni fogok. Végül döntöttem. Elmegyek és ha zavarom őket, akkor továbbállok mondjuk egy másik pub-ba, vagy taxiba vágom magamat és visszajövök. Hiszen csütörtök van.

- Oké. Legyen így. Megörvendeztetlek a társaságommal. – ismertetem a döntésemet.

- Boldoggá tettél. Csak azért nem látod rajtam, mert jól titkolom. Hét körül indulunk. – a faliórára pillant. – Szerintem kezdjél el készülődni! – mondja a szokásos félmosoly kíséretében.

- Drága, csak nincsenek rossz tapasztalataid a nőkkel? – vigyorodom el. –Ne izgulj, én két perc alatt elkészülök.

- Oké, de ha éjfélig nem készülsz el, itt hagylak. – mondja komoly arccal.

- Tényleg, mennyire kiöltözős a társaságod? Tüllszoknya vagy bőrnadrág?

- A micimackós hálóinged pont jó lesz. – vigyorog galád módon.

- Tudom, hogy imádtad. Ha végre hazamehetek, akkor itt hagyom neked, hogy ölelgethesd éjjelente. – ez lehet, hogy sok volt. Josh az egyik szemöldökét megemeli, de végül szóban nem reagál.

Nekikezdek a készülődésnek. Kihúzom és aranybarnával árnyékolom a szememet, jöhet a szempillaspirál. Egy kevés barackos szájfényt teszek fel. Tökéletes. Előszedem a fehér passzos farmeromat. Vékony pántos, anyagában csillogó fehér felsőt és hozzá illő arany nyakláncot és karkötőket kapkodok elő a bőröndöm egyik zsebéből. Magassarkú cipő és leheletnyi parfüm. Ennyi. Hét előtt tíz perccel lépek ki a szobám ajtaján. Josh is farmer és ing kombinációban támasztja a pultot. Örömmel konstatálom, hogy nem öltöztem túl. Nézzük egymást, látom a tekintetén, hogy sokkal jobban tetszem neki, mint ahogy azt szeretné. Végül Josh töri meg a csendet.

- Rendben. Talán nem égetsz le teljesen. – mély hangja egy árnyalatnyival rekedtebbnek tűnik. Elindulok lassan felé.

- Megfelelek a magas elvárásaidnak? – búgom évődve.

- Éppen átcsúszol a léc alatt tekintettel a régi barátságunkra. Eleget bókoltam, induljunk! – felkapja a kocsikulcsot a pultról és az ajtó felé terel.

Leliftezünk a garázsba és Josh-ból előtör ismét az úri ember. Kinyitja előttem az autó ajtaját, de mielőtt elájulnék, hozzáfűzi:

- Ne szokj hozzá! Egyszeri eset.

- Eszembe sincs, valószínűleg nagyon megviselne, amikor két pohár sör után visszavedlesz ősemberré!

Minden olyan, mint régen. Vigyorogva kötözködünk még, szól a Felix Jaehn Ain’t nobody című száma, leengedem az ablakot, a langyos nyári szellő a hajamba kap. Boldogan mosolygok. Belém nyilall, hogy mennyire is hiányzott Josh társasága.

Tíz perccel később már a Villager előtt parkolunk. Mindig szerettem a Villager hangulatát. A csodaszép ódon kis kocsma egy különös világba kalauzol. A falakon eredeti XVIII. századi fenyőburkolat, gerendás mennyezett, hangulatvilágítás, a Villager közepén egy nyitott kandalló, körben bőrbevonatú „u” alakú bokszok. A falakon régi bekeretezett portrék, sok-sok apró dísztárgy és csecsebecse. Az a fajta pub, ahol az asztaloknál nincs kiszolgálás, kizárólag a pultnál lehet rendelni.

A Villagerbe belépve Josh egyenesen a pulthoz legközelebb eső bokszhoz kormányoz. Öten ülnek az asztal körül. Két pasi és három nő, hát az arány nem valami fényes, villan át az agyamon. Josh bemutat, mint gyermekkori jó barátot, aki távolba szakadt, de hosszú évek fáradságos munkájával végre hazatalált. A pasikat figyelem, látom rajtuk, hogy egyik sem hallott még rólam. Oké, hát az első kérdésemre választ kaptam. Mindkét srác, John és David menedzser típus, egyen haj, egyen mosoly, ropogósra vasalt fehér ing, nyakkendő. Kedvesen fogadnak. Most a három nőt veszem szemügyre. Mandy picit teltebb, kedves mosolyú, tyúkanyó típusú lány, aki rögtön maga mellé ültet az „u” alakú boksz egyik végébe. Katie magas, fekete hajú, tipikus röplabdázó alkatú csajszi, merengő nagy szemekkel. Kedvesen köszön. A harmadik nő egyedül az érdekes. Nem mosolyog, csak végigmér. Azonnal feltűnt, hogy mellette volt az üres hely a boksz másik végében. Mogyoró szőke bubifrizurája van és erősen sminkelt nagy kék szemei. Kifejezetten csinos, rövid korallpiros ruhát visel arany övvel és arany kiegészítőkkel. Határozottan jól néz ki és tudja is magáról. Chelsea-ként mutatja be Josh és leül mellé pont szemben velem. Kezet fogunk Chelsea-vel is és már jön is a műmosoly:

- Ó, hát rólad gondoskodik Josh? Hogy érzed magadat? Nagyon megviselt a házatokat ért betörés? – egyértelműsíti a szerepét. Röviden jelzi, hogy neki Josh részletesen beszámolt rólam. Valószínűleg ő az aktuális oldalborda, vagy az szeretne lenni. Hát ne legyen jó napja!

- Kedves vagy, hogy érdeklődsz. Valóban megviselt, hogy feltúrták az otthonomat és hát nem tudom Josh-nak eléggé megköszönni, hogy azonnal befogadott és azóta is hős lovagként gondoskodik rólam. – hatalmas mosollyal fordulok Josh irányában, aki hátradől és rezzenéstelen arccal nézi a műsort, mintha moziba ülne, dehogy fűz hozzá bármit is a monológomhoz.

Hirtelen magamhoz térek. Mit csinálok én itt? Valószínűleg Chelsea tetszik Josh-nak, és fordítva, én meg itt még összekavarom a szálakat. Gyorsan váltok.

- De már csak egy bő napig rabolom az idejét és eltűnök örökre. – Josh továbbra is elgondolkozva néz. Eleresztek egy bocsánatkérő mosolyt felé.

- Ki mit iszik? – kérdezi David és már veszi is fel a rendelést.

Az italok hamar megérkeznek, forgatom az ujjaim között a mojitomban lévő szívószálat és hallgatom a szakmázást, a nagy nevetéseket. Josh csak ásványvizet iszik. Valamilyen új projektről folyik a diskurzus. Most konkrétan nem érdekel semmi, befordultam, nyomogatom a telefonomat és azon gondolkodom, hogy talán pont ez a helyzet az, amikor hívnom kellene a taxit. A koktélos poharam már üres. Felállok és a pulthoz lépek. Megrendelem a második mojitót, megkapom az italomat. Most a különlegesen szép csiszolt poharat forgatom körbe-körbe, amikor mellém lép Josh.

- Az üvegfúvási technikát elemzed? – ő is a poharat nézi a kezemben.

- Jól látod, drága barátom. Erről a kristálypohárról alapos vizsgálatom alapján megállapítottam, hogy egy XVI. századi Muranoban készült kehely pontos mása. Kiváló munka. Úgy döntöttem, megveszem!

- Neked nem eladó! – vágja rá azonnal. Meglepetten nézek rá.

- Mégis mire véljem ezt a hátrányos megkülönböztetést?

- Mondd, te mindent a szívedre veszel? – kérdezz vissza. Ha nem is mindent, de kétségtelenül volt a múltban pár dolog, amivel Josh megbántott.

- Nekem legalább van szívem Josh. Ellentétben veled ugye. – vágom rá azonnal.

- Mi a gond az én szívemmel? – érdeklődik.

- Én nem tudhatom, mi a baj vele. Vagy jégből, vagy kőből van. Még azt tudom elképzelni, hogy sok-sok évvel ezelőtt kiműtötték és valamilyen más módon tartanak életben. – gondolkozom hangosan. Josh elgondolkozva néz egy rövid ideig, majd elmosolyodik.

- Mi a baj drága kicsi Lucille? Csak nem az zavar, hogy most éppen nem körülötted forog a világ? Jól látom, hogy megvisel a helyzet? Mesélj, mi tenne boldoggá? Szerezzek fizetett tapsolókat? – imádom, amikor előtör Josh-ból az irónia.

- Ahh, férfiak! – emelem az ég felé a tekintetem. – Nem meglepő módon a női lélek titkai előtted még mindig rejtve maradtak. Hát nem nyilvánvaló, hogy élvezem ez a helyzetet? – bizalmasan közelebb hajolok hozzá és fülébe suttogok. – Végre egy picit megpihenhetek, eltűntek az életem szerves részét kitöltő paparazzik és nem dong körül a fél világ. Ne izgulj miattam, elleszek. Most hagyj magamra kérlek! Nem emelhetem minden egyes estéd fényét. – a parfümjének illata valami csodás.

- Ne igyál több mojitót, mert kifordulsz önmagadból. Nem ismerek rád. – csóválja mosolyogva a fejét.

- Más megbolondul a piától, én normális leszek. Ez van! Birkózz meg vele! – vigyorgok. Josh hátat fordít és visszasétál a barátaihoz.

Továbbiakban sem megyek vissza az asztalhoz, inkább nézelődök tovább, szól a Why don’t we Trust fund Baby című száma és hirtelen mellém pattan egy pasi és már kapom is a puszikat:

- Jézusom Lulu! Ezer éve nem láttalak. Hogy vagy? Mesélj! Miért nem írtad, hogy hazajössz? – szükségem van pár másodpercre, hogy felismerjem Leslie Crosst, aki utolsó emlékeim szerint, egy helyes, cuki hegedűs fiú volt a zeneiskolából. Igaz, hogy régen is láttam, de valamilyen sportot is nagyon komolyan űzhet, mert mesésen kidolgozott alakkal rendelkezik. Mosolyogva ölelem magamhoz és viszonzom a puszikat. Leslie-nek középbarna rövid haja van, a szeme barnás zöld és az arca kicsit szeplős az orra körül. Barna farmert, fehér inget és hatalmas mosolyt visel. Ő az a típusú srác, aki annak ellenére, hogy kifejezetten jól néz ki, soha nem tűnne fel nekem a külseje alapján, azonban az egyénisége alapján egy földre szállt angyal is lehetne. Egy zenekarban játszottuk néhány évig, amikor még zongorista karrierről álmodoztam teljesen feleslegesen és az egyik zenei táborban jó haverok lettünk. Nagyon ritkán írunk egymásnak ugyan, de a kapcsolat mégis folyamatosan megmaradt az évek során. Most meglepve nézem, hogy nem kicsit kigyúrta magát az utóbbi pár évben. Mintha egy másik srác állna előttem.

- Örülök, hogy látlak Leslie. Hirtelen ötlet volt. Tegnap érkeztem. Mi van veled? – Leslie mellém ül egy bárszékre és gyorsan bemutatja a barátját, Davidet – magas itt az egy főre jutó Davidek száma –, aki csatlakozik hozzánk.

Leslie pedig beavat az elmúlt évek történéseibe. A Juilliardba szeretett volna bekerülni, ami minden zenész álma, de nem sikerült. Áthidaló megoldásként a Community College-ba járt és innen felvételizett az UCLA szórakoztató és zeneipar szakára, ahol egy év múlva végez. A nővérei elköltöztek már otthonról és ezt nagyon nehezen viseli, mivel a csajok egy halom bolondságba belevonták az imádott öcsikéjüket. Leslie beszámol részletesen mindenről, ami ismeretei szerint a zeneiskolai közös ismerőseinkkel történt. A sok vicces sztori egymást követi. Aztán áttérünk a magánéletére. Elmeséli, hogy hogyan ért véget egy az előző kapcsolata nagyjából egy éve. A csajszi Leslie szobatársával lépett le pár hónap együtt járás után és már össze is házasodtak. Az ifjú férj már megbánta a forrófejűségét és Leslie-hez jár panaszkodni. Most egy Becca nevű évfolyamtársába szerelmes, de eddig nem sikerült elmozdulni a barát zónából. A folyamatos nevetés közben végre megfeledkezem Josh barátai között töltött előző egy óráról és boldogan lubickolom társaságukban.

Közben még két vagy három mojito is legördül. Amikor az órámra nézek, meglepve tapasztalom, hogy már tizenegy óra van. Elnézek a boksz felé. A társaság láthatóan jól érzi magát. John és David már határozottan illuminált állapotban az asztal mellett állva szónokolnak, a csajok jobbra-balra dőlnek a nevetéstől. Josh pont felém fordul. Összenézünk, feláll és elbúcsúzik a barátaitól, majd elindul felém. Tehát indulunk. Villámgyorsan elbúcsúzom Leslie-éktől, odaintek a bokszban ülőknek és csatlakozom hozzá. Nem szól egy szót sem. Beülünk az autóba és elindulunk haza. Ismerem Josh-t, valakire haragszik, a legvalószínűbb, hogy rám. Jár az agyam, hogy mit mondhatnék, de homok van az agyam helyén, kellemesen túlittam magamat, megvonom a vállamat és visszatérek a jókedvű énemhez. A garázsban botladozom a cipőmben. Látja ő is, de nem segít. Hát az előzékenysége valahol eltűnt az este folyamán. A lakásban szembefordulok Josh-sal, de ő szó nélkül halad el mellettem és bemegy a szobájába.

Egy ideig tanácstalanul téblábolok a nappaliban, de nem hagy nyugodni, hogy mérhetetlenül udvariatlan voltam a barátaival és tőlem szokatlan módon antiszociális. Halkan bekopogok a szobájába.

- Lucille, most ne fárassz! – ennyivel nem ráz le, benyitok. Hanyatt fekszik az ágyon, kezeit összekulcsolja a tarkóján. Nem néz rám, a plafont bámulja. Megköszörülöm a torkomat.

- Josh, sajnálom, tényleg sajnálom. – próbálkozom a bocsánatkéréssel.

- Ugyan mit? Csak megint önmagad voltál. – ez keserűen hangzott, meglepve nézek rá. Lassan felkel az ágyról és a nyitott ablakhoz sétál, de nem néz rám.

- Önmagam? Mit értesz ez alatt? Nem szoktam így viselkedni. – ráncolom a homlokomat.

- Valóban? Láttalak már srácokkal flörtölni, de ez még nekem is sok volt. Látnod kellett volna magadat… – rögtön kijózanodom. Megfogom a karját és felém fordítom, hogy végre a szemébe nézhessek. Huhh! Erre mondják, hogy valakinek jeges a tekintete.

- Srácokkal flörtölni? Josh miről beszélsz? Leslie egy kedves jó barátom, a másik srácot most láttam először. Csak hülyéskedtünk. Én nem ezért kértem bocsánatot, hanem azért, mert felálltam a barátaid asztalától és nem mentem vissza. De akkor térjünk vissza az általad kifogásolt viselkedésemre. Mit tettem, amivel sikerült kivívni a haragodat?

- Lucille. Én nem haragszom, csak csalódtam benned. – ez fájt. Majd egy gondolatnyi szünet után még hozzáfűzi. – Megint. – döbbenten nézek rá. Megint? De hiszen négy éve nem találkoztunk. Ez a beszélgetés teljesen összezavar. Josh arcán nyoma sincs érzelmeknek. Megfordulok és maradék büszkeségemet megőrizve szó nélkül elhagyom a szobáját.

Lefürdök, felveszem a hálóingemet, csendben ülök a szobámban a franciaágy kellős közepén és elmélkedek. Időm, mint a tenger, mert nem sikerül elaludnom most sem. Josh szobája felől egy hang sem hallatszik. Valószínűleg az igazak álmát aludja már régen. Továbbiakban sem sikerül kitalálnom, hogy mire gondolhatott. A telefonomért nyúlok. Leona Lewistól hallgatok számokat, sorban jönnek egymás után a Run, a Better in time, a Bleeding Love című dalok. A nők imádnak szenvedni a bátyám szerint. Valószínűleg igaza van. Már hajnalodik, amikor elnyom az álom. A zaklatott álmaim egymást kergetik.

Június 24.

Délben elcsigázottan ébredek. A pulton egy újabb levél vár. „El kellett mennem.” Mindössze ennyi áll rajta. Röviden látni sem akar. Felfrissítem magamat a fürdőszobában, majd megnézem a telefonomat. Apu reggel írta, hogy késő délután érkeznek. Szuper. Végre egy jó hír! Mennyi minden megváltozhat egy nap alatt… Tegnap még szomorú lettem volna, hogy a szüleim korábban érkeznek haza és vége a kellemes összezártságnak. De most inkább megnyugszom. Összepakolok és felhívom Emmát, hogy a délutánt náluk tölthetem-e. Sürgetnek, hogy siessek, mert még most ülnek le az ebédhez. Egy bő húsz perc sétára laknak. A kulcsot a pultra teszem és Josh levelének hátoldalára annyit írok, hogy „Köszönöm a vendéglátást! L.” Magam után becsapom az ajtót. A gurulós bőröndömmel szépen tempósan elindulok Emmáékhoz.

A délután gyorsan eltelik. Ebédelünk, az unokákkal közösen kártyázunk, közben Emmáék kifaggatnak az elmúlt négy év minden egyes fontosabb eseményéről és ők is elmesélik a velük és az utcában lakókkal történteket. Próbálok minden erőmmel rájuk figyelni, de közben minden egyes idegszálammal érzem, hogy legbelül már valami megint összetört, valami, amit négy évig mindennap ragasztgattam lelkesen. Csalódottan veszem tudomásul, hogy pont úgy érzem magamat, mint amikor elmenekültem innen. Anyu hív, hogy leszállt a repülőjük. Emmáék is átjönnek velem a házunk elé. Együtt várjuk, hogy megérkezzen a Haggerty család úton lévő része. Mert én már minden tekintetben újra itthon vagyok, mintha el sem mentem volna soha.

Begördül a taxi és én azonnal a kikászálódó anyu nyakába borulok. Érzem, hogy tudja, hogy valami baj van, de talán azt gondolja, hogy a betöréssel kapcsolatos. Emmáék előtt biztos nem fog faggatni. Talán majd később. Segítek bepakolni a házba. Anyu behívja Emmáékat, kávét főz, addig apu Arthur bácsival ismét átnézi a lakást, elolvassa a rendőrség jegyzőkönyvét.

Andrew már a szobájában rámol, bömböl a kedvenc zenecsatornája. A Linkin Parktól a Numb szól, ezt még el tudom viselni. Leülök a kanapéra és nézem, ahogy pakolászik. Általában legalább havonta egyszer találkoztunk és ilyenkor jellemzően én ugrottam el Denverbe hétvégére és ott tudtam aludni az albérletében. Arra mindig nagyon figyeltem, hogy kizárólag olyan hétvégén menjek, amikor Josh nincs ott. Néha találkoztunk Princetonban is Andyvel. Ugyan én kollégiumban laktam, de a közelben lakott anyu testvére, Jenna és a nagyszüleim is. Időnként anyuék is csatlakoztak, de inkább a szünetekre koncentráltunk, azokat mindig együtt töltöttük négyen, nyáron tengerparton, télen a hegyekben. Az utóbbi egy évben már csatlakozott hozzánk Annie is, Andrew denveri barátnője. Annie egy törékeny, barna hajú és szürke szemű kedves, érzékeny lány, olyan fellegekben járó típus. El kellett ismernem, hogy jobban illik Andyhez, mint a korábbi cicababák. Andy boldog és láthatóan szerelmes. A bátyám a ruhák szerteszét dobálása közben – ő pakolásnak hívja – időnként rám-rám pillant.

- Elvarázsoltnak tűnsz. – összegzi a látottakat.

- Valóban? Szemed, mint a sasé. – vigyorgok. Tudom, hogy neki úgysem mondhatok semmit, túl jó barátok Josh-sal. Egy biztos, Josh nem mondott még neki semmi negatívat rólam, mert azt már Andy a fejemhez vágta volna. Akkor maradjon is így.

- Egy újabb színvonalas társalgás vette kezdetét. – kommentálja az előbbi mondataimat. – Nyomja valami a lelkedet? Tudok segíteni? – nincs értelme válaszolni.

- Hogy van Annie? Mikor érkezik? – váltok inkább gyorsan témát.

- A hétvégi sütögetésre már szeretne jönni, de lehet, hogy csak a születésnapi partidra ér ide. Még van egy vizsgája.

- Én nem ragaszkodom a szülinapi bulimhoz. Miért nem megyünk el csak simán vacsizni? – nem készültem még fel az össznépi partikra.

- Szó se lehet róla! – ellenkezik azonnal Andy. – Anyuék már beharangozták. Itt lesznek a haverjaim az egyetemről, anyuék munkatársai, néhány rokon és egy-két szomszéd is látni akar. Vicky is erre érkezik haza, vagy rosszul tudom? Ennél jobb apropó nem is kell. Egyben letudod az egészet és tiéd a komplett nyár.

- Feladom. Legyen. – mosolygok nem túl lelkesen. Talán igaza van. Nagyon szeretek a bátyám társaságában lenni. Andrew mindig vidám és a boldogsága ragadós. Általában nem bonyolítja túl az életet. Tanulnom kellene tőle. Egy dologgal viszont roppantul fel tud bosszantani. Mindig van egy új haverja, aki szerinte pont illene hozzám. Imád vakrandikat szervezni nekem.

- Andy még most szólok, hogy meg ne próbálj rám szabadítani egy újabb Casanovát, Rómeót, vagy Don Juant. – próbálom előre tisztázni a határokat. – Legyen ez a szülinapi ajándékom. – kulcsolom imára a kezeimet.

- Kívánságod parancs! – rikkantja, de nem néz a szemembe. Valószínűleg már megint leszervezett valamit. Egyszerűen megőrjít ezzel a szokásával. Indulok vissza a saját szobámba.

- Josh-sal minden rendben volt? – kérdezi hirtelen. Megtorpanok, de nem fordulok hátra.

- Persze. – válaszolok.

- Akkor jó. Nemsokára megcsörgetem. Jó lenne még ma este találkozni vele. – erre már nem reagálok. Ideje ismét elfoglalni a szobámat.

Anyu egy óra múlva felkiabál nekünk, hogy menjünk vacsorázni. Megint olyan minden, mintha még gyerek lennék. Andy visszakiabál, hogy ő lelép mindjárt, majd később eszik. Apu persze azonnal morog. Megnyugtató itthon lenni. Ilyenkor valahogy a helyére kerül minden. Nem megyek le addig a lépcsőn, amíg Andrew le nem lép, utána viszont teljes lelki nyugalommal falatozok a konyhában. Anyu kérdezget, hogy mi aggasztott az érkezésükkor, de annyira erőteljesen bizonygatom, hogy semmi bajom, hogy elhiszi és már a hétvégi sütögetésről beszélgetünk. Kevés embert akarnak meghívni. Rajtunk kívül hét-nyolc emberre gondolt anyu. Majd a szülinapomon lesz tömeg. Apuval elkezdenek egyeztetni arról, hogy kik legyenek a meghívottak, én idővel visszavonulok a szobámba és felhívom Vickyt. Ideje megosztanom valakivel az elmúlt napokban történteket.

A legjobb barátnőm sok dologban az ellentétem. Külsőségekben mindenképpen. Először is félhosszú fekete sasson frizurája és nagy fekete szemei vannak. A bőre nagyon világos, ez olyan franciás külsőt ad neki. Francia stílusban is öltözködik, ami kifejezetten jól áll neki. Kicsit alacsonyabb nálam, egyébként hasonló a testalkatunk. Egy nagyon nyugodt, különösen megfontolt, kellemes beszélgető partner. Kétszer meggondolja, hogy mit mond, ezért nem is potyog ki a száján annyi meggondolatlan és visszaszívhatatlan bolondság, ami nekem nap mint nap. Már az általános iskola előtt barátok voltunk. Egy utcára laktak tőlünk. A barátságunk az elmúlt években csak jobban elmélyült. Most ideiglenesen az egyik unokatestvérénél fog lakni, bár felajánlottam neki, hogy aludhat a szobámba, de az válaszolta, hogy egész évben össze voltunk zárva a kollégiumban és végre élvezzük, hogy nem kell senkihez sem alkalmazkodnunk. Természetesen most is igaza volt.

Négy éve Vicky is itt volt az ominózus szülinapi bulimon. Talán ideje, hogy elmeséljem, mi történt, vagy inkább mi nem történt akkor. A történet egész kis koromra nyúlik vissza. Andrew sokszor meghívta magához Josh-t, aki hétvégenként általában nálunk is aludt. Öt évvel idősebbek nálam, így általános iskolás koromtól gyakran a fiúk vigyáztak rám, ha anyuéknak valami elintéznivalója, más elfoglaltsága volt. Úgy nőttem fel, mintha Josh is a bátyám lenne. Ült a medence mellett, ha Vickyvel pancsoltunk. Fogta a kezemet, ha túráztunk. Ha Andrewnak nem volt éppen hangulata hozzám, akkor segített a tanulásban és közben napról napra felnőttünk.

Már tizenkettő-tizenhárom éves korom körül, az általános iskola vége felé megváltozott a kapcsolatunk. Jöttek a gúnyos beszólások, csipkelődések. Nem értettem, hogy miért pont engem szemelt ki magának Josh. Először sokat sírtam, de anyu elmagyarázta, hogy nem bántani akar, csak kamasz, így mutatja ki az érdeklődését. Felvettem a kesztyűt. Az évek során egy külön nyelvet fejlesztettünk ki. Ironikus megjegyzéseinknek sem szeri se száma nem volt. Nem tudott úgy elmenni mellettem, hogy ne tegyen a külsőmre, vagy bármi más velem kapcsolatos dologra, legtöbbször a koromra valami lekicsinylő megjegyzést. Annyira a napjaim részévé vált ez a fajta kommunikáció, hogy szinte vártuk, hogy mivel vág vissza a másik. Az elmésebb beszólásokat elismerő vigyorral díjaztuk. Sokszor hangzott el tőle, hogy majd, ha felnövök, megértem, vagy egy tizennégy éves kislány ne vitatkozzon egy tizenkilenc éves férfival. A baráti kör eleinte meglepődve hallgatott minket, aztán megszokták és ha elkezdtük, csak legyintettek egyet – ezek nem normálisak. Az időnként feltünedező barátnők és a nálam próbálkozó gimis srácok jelenlétében nem is nagyon szóltunk egymáshoz.

Tizenhetedik szülinapomat követő nyáron egyik napról a másikra megváltozott minden. Valahogy többet voltunk kettesben, időnként egészen normális emberi beszélgetéseket folytattunk. Akkor is megjelent a házunkban, amikor Andrew nem is volt otthon. Órákig beszélgettünk a kertben, vagy nagyokat sétáltunk az utcánk mögötti erdőben. A kiserdőben volt egy rét néhány paddal. A rét közepén magasodott egy gyönyörű kék tölgy, amelyiknek az egyik ága alacsonyan a föld felett futott és pont rá lehetett ülni kényelmesen. Ez a hely csak a miénk volt. Nagyon szerettem Josh társaságában lenni és úgy tűnt, hogy ő is így van ezzel. Teljes egészében eltűntek a barátnők az életéből. Sokszor poénkodott azzal, ha valamiben nem értettünk egyet, hogy idővel ezer százalék, hogy megokosodom, hiszen júniusban végre elvégzem a középiskolát és természetesen tudta, hogy ősszel elköltözöm a Princetonra. Még két-három hónapunk volt, amit együtt tölthetünk. Szikrázott közöttünk a levegő. Szokásává vált, hogy amikor elbúcsúztunk, magához húzott és a homlokomra, vagy a hajamba kaptam egy puszit. Valahogy olyan egyértelműnek tűnt, hogy a szülinapom valamilyen vízválasztó lesz és utána együtt fogunk járni, mert akkor anyuék sem találhatnak kivetnivalót ebben a korkülönbség ellenére. Anyuékon túl Andrew is egy komoly visszatartó erő volt. Hiába a legjobb barátja Josh, a kis hugi tiltott terep nyilvánvalóan. Ez mind benne volt a levegőben. Sokat beszélgettünk erről Vickyvel, aki kívülről is ugyanígy látta. Ezért nagy elánnal vetettük bele magunkat Vickyvel a tizennyolcadik szülinapi bulim tervezésébe. Szüleimtől az érettségire és a szülinapomra kaptam az év házibuliját, ahogy a családban hívtuk. Napokig egyeztettük a meghívottak listáját. Zenéket válogattunk, bár mi még nem fogyaszthattunk alkoholt, de a felnőtt vendégeknek koktélokat választottunk, kis pizzákat és szendvicseket rendeltünk. Vicky osztozott az örömömben, mert pont a szülinapomra esett a barátjával, Seannal, akit azóta sem láttam, a harmadik hónapfordulójuk. Elképzeltük és beszereztük a kerti dekorációt és a legfontosabbat, a ruhámat. Álomszép ruha volt és minden álomszerűen is indult. Anyuék elutaztak meglátogatni Jennát, anyu húgát Princeton mellett és a közelben élő anyai nagyszüleimet. Csodás idő volt, a meghívottak szinte teljes számban megjelentek, talán még többen is jöttek, mint amire számítottunk. A nappalit összenyitottuk a kerttel. A kertet Andrew segítségével lampionokkal díszítettük fel. Minden tökéletes volt. A kozmetikus, a fodrász és a ruhaköltemény nem volt hiábavaló. Éreztem, hogy még sohasem voltam ilyen szép.

- Gyönyörű vagy Lucille. – hallottam meg egyszer csak Josh mély rekedtes hangját a hátam mögött. Igen, megérkezett egy csodás vörös rózsacsokorral. Fekete ing, fekete farmer, fekete haj és világító kék szem. Szerintem leállt a keringésem. Átvettem az ajándékot, amely egy vékony arany nyaklánc volt egy pici liliommal, a liliom közepén egy csillogó kővel. A vörös liliom volt, Firenze szimbóluma. Imádtam Firenzét, a liliomok városát. Sokat meséltem Josh-nak arról a vágyamról, hogy mielőbb szeretnék elutazni Firenzébe és a legboldogabb akkor lennék, ha ott is élhetnék a reneszánsz bölcsőjében. Az ajándék sokat jelentett nekem, ebből látható volt, hogy tényleg rám figyelt. Segített a nyakláncot feltenni. Megfogta a kezemet és a táncolók közé vezetett. Egymás szemébe nézve némán táncoltunk egy rövid ideig, majd egészen közel húzott magához és belecsókolt a nyakam és a vállam közötti hajlatba. Ed Sheeran Perfect című száma szólt. Mindketten nagyon szerettük ezt a számot, együtt is sokat hallgattuk. A szívem összevissza kalimpált és úgy éreztem, hogy ennél nem lehetnék boldogabb. Zsibbadt boldogságban vigyorogtam. Három-négy lassú szám után megkértem, hogy hozzon nekem valami italt. Elindult a bárpult felé és én addig beszélgettem a vendégekkel, ajándékokat vettem át, kicsit körbejártam, meghallgattam pár sztorit. Már jó tizenöt-húsz perc is eltelt, amikor szememmel elkezdtem keresni a vendégek között, de nem láttam. Mentem ismét egy-két kört a kertben és a nappaliban, de nem volt nyoma sem. Megkérdeztem pár embert, hogy nem látták-e? Andrew egyik haverja azt mondta, hogy az emeletre ment fel emlékei szerint. Felszaladtam a lépcsősoron és elindultam a szobám felé. Az ajtóban állva meglepő kép tárult elém. Josh az egyik volt gimis osztálytársával, Viviennel szorosan összeölelkezve állt nekem háttal, így a lány arca volt pont felém. Josh nem láthatott. Ahogy az ajtó elé léptem, Vivien észrevett, gúnyosan rám mosolygott és a lábával meglökte az ajtót, amelyik bezárult előttem. Döbbenten néztem magam elé. Az én szobámban voltak! A saját szobámban! Úgy éreztem magamat, mint akit leforráztak. Lesétáltam lassan a földszintre és kisétáltam a kertbe, a kertből az utcára és onnan pedig a néhány házzal arrébb, Emma és Arthur Small otthonába. Mire a házukhoz értem, már ömlöttek a könnyeim. Emma nyitott ajtót. Talán rögtön sejtette, hogy mi történt, mert mindössze annyit kérdezett, hogy szükségem van-e orvosra, rendőrségre vagy anyura? A három nemleges válasz után bólintott és bevezetett a lánya régi szobájába és hagyta, hogy a vállán jól kisírjam magamat. Vickynek írtam két sor, hogy tudja, hogy merre vagyok és pontosan mi történt. Megkértem, hogy ne beszéljünk Josh-ról, számomra nem létezik többet. Nem érdekel, hogy mit csinál éppen, nem érdekel, hogy kivel van. Az elkövetkező egy-két órában Vicky többször megkérdezte, hogy nem szeretnék-e visszamenni a saját születésnapi bulimba? Aztán már ezt sem kérdezte. Andrew-ról érdeklődtem és megtudtam tőle, hogy Andrew iszogat, nagyszerű a hangulata és valószínűleg pillanatokon belül felszed egy újabb cicababát, még nem keresett, de ahogy most áll a helyzet, egy ideig nem is fog. Abban maradtunk, hogy ha valaki nagyon érdeklődik a vendégek közül, akkor leléptem valakivel és ha elment Josh, akkor Vicky rögtön felhív és visszamegyek pakolni. Végül szépen lassan megnyugodtam. Átgondoltam az egészet külső szemlélőként. Valószínűleg nem igaz az egészből semmi. Én építettem fel egy álomvárat magam köré, amit a ma esti szellő könnyedén elfújt. El akartam tűnni mielőbb a városból. Anyuékat felhívtam, akik jó szokásukhoz híven rögtön kihangosítottak. Elmondtam, hogy a buli kellemes, de közben volt időm átgondolni ezt a Princeton dolgot és mielőbb odautaznék, hogy megismerjem a várost. Anyu lelkesen támogatta az ötletet, mert ahogy utalt rá a telefonbeszélgetés során, az utóbbi időben már határozottan tartott attól, hogy inkább Watsonville-ben maradnék és el sem kezdem az egyetemet. A részleteket nem fejtette ki, de valószínűleg a Josh-sal elmélyülő kapcsolatomra gondolhatott. Megnyugtattam őket, hogy ez soha egy percig sem volt opció. Abban maradtam velük, hogy másnap találkozunk. Az éjszaka folyamán az augusztus 28. napjára szóló repülőjegyemet Princetonba átírattam másnap reggelre. Aludtam pár órát és hajnali négykor Vicky jelzésére csendben visszamentem a házunkba. Andrew jó fej volt, nagyjából már rend volt, nem maradtak részeg egyének a ház különböző helyiségeiben. Vicky már javában pakolt, Sean, a barátja segített. Andrew vigyorogva csak annyi kérdezett.

- Na, Bogyó, ki a szerencsés pasi? – megvontam a vállamat.

- Felejtős… – válaszoltam. – De mesélj, neked kit sikerült becserkészni? – dobtam vissza a labdát. – Részleteket akarok hallani!

- Egy úri ember erről nem beszél… – összevigyorogtunk. Ennyit az év bulijáról.

Aztán mikor a ház már tökéletesen rendben volt, Andrew lefeküdt, Vicky segítségével bepakoltam egy bőröndbe és taxit hívtam. Vicky csak a fejét ingatta, meggyőződése volt, hogy túlzásokba esem. Megpusziltam a legjobb barátnőmet, elbúcsúztam Seantól és beszálltam a taxiba. A reptéren írtam egy sms-t Andrewnak, aki még javában szundikált.

Hát ennyi történt. A sebek nagyon lassan gyógyultak be. A családomból valószínűleg senki nem sejtett semmit távozásom igazi okaiból. A következő napokban Josh néhányszor megcsörgette a mobilomat. Nem vettem fel a telefonjait. Többet semmilyen formában nem próbálkozott. Nos, a négy évvel ezelőtti emlékek birodalmából ideje visszatérni a jelenbe.

Vicky nagyon örül a hívásomnak. Gyorsan átbeszéljük, hogy mikorra tud Watsonville-be érni. Megnyugtat, hogy már holnap befut, így biztosan itt tud lenni a sütögetős nyár nyitó esténken. Többször felteszi beszélgetés közben a kérdést, hogy milyen újra otthon? Először azt gondolom, hogy beavatom az elmúlt néhány nap eseményeibe, de aztán rájövök, hogy holnap már úgyis itt lesz mellettem, majd akkor mindent elmesélek részletesen. Elbúcsúzunk és leszaladok anyunak szólni, hogy most már biztos, hogy Vicky is csatlakozik hozzánk holnap.

Liam, akivel már két éve alkotnak egy párt, csak később utazik ide. Anyu gyorsan átnézi a vendéglistát és összeírja, hogy mit kell venni a bulira. A lista az asztalon marad. Ránézek, nincs rajta Josh neve. Huhh!

Június 25.

Reggel teljes nyugalomban vonulok le a konyhába. Meglepve látom, hogy az asztalnál Josh ül Anyuval. Az első, ami eszembe jut, hogy a rajtam lévőnél rövidebb hálóing nincs is a világon. Éppen a kedvenc extra rövid ezüst szatén hálóingemet kaptam magamra, amit kizárólag itthon hordok nem minden ok nélkül. Andrew egyszer a nyakamba akart akasztani egy tizennyolcas karikát.

Anyu morcosan szól rám:

- Kisasszony, felöltözhettél volna rendesen. – megvonom a vállamat.

- Nem gondoltam, hogy itthon szkafanderben kell járkálnom. Elnézésedet kérem Josh! Csak a kakaómért jöttem.

- Szia Lucille! Semmi gond. Elviselem valahogy. – ironizál Josh, a hangja mosolyog, de én a továbbiakban nem nézek rá. A kakaómmal visszaindulok a szobámba.

Pár perc múlva hallom, ahogy Andrew lerobban a lépcsőn és nemsokára elhajtanak a ház elől. Felöltözöm és lemegyek reggelizni ismét. Reggeli közben anyu újra kioktat arról, hogy nem lehet ilyen lengén öltözni, képzeljem el, hogy mi lett volna, ha egy idegen ül itt a konyhában. Mit szólt volna? Nem hozhatok másokat ilyen helyzetbe. Ebből is látszik, hogy anyu még mindig családtagként tekint Josh-ra. Az évek telnek, de itt minden változatlan.

A délelőtt folyamán anyu lelkesítő beszédének hatására hárman kivonulunk a kertbe. Szerintem tökéletes rendben van minden, de anyu szörnyülködve néz körül.

- Hűha, itt hatalmas munka vár ránk! – őszintén örülök, hogy lekötöm magamat valamivel, addig sem jár az agyam feleslegesen. Anyu készít egy kancsó jeges limonádét. Apu kihozza a régi magnóját a teraszra és valami retro rádiót hallgatva nekilátunk a feladatnak.

Anyu és én a virágágyásoknak kezdünk neki és a tujákat nyírjuk meg. Apu kitakarítja a kerti tavat és előszedi a grillt. Anyuval lemossuk a kerti bútorokat, apu gereblyézik és belocsolja az egész kertet. Ég a kezünk alatt a munka. Közben folyamatosan beszélgetünk és hatalmasakat nevetünk anyuék denveri szerencsétlenkedésén, a költözés részletei minden várakozást felülmúlnak. Hogyan kell egy kanapét kétszer is felvinni a harmadikra? Hogy lehet a város másik végében felejteni az ebédlőasztalt? Potyognak a könnyeim a nevetéstől.

- Te Bogyó! Nem is mondtad, milyen volt Josh-nál? Mesélj, milyen az új kéglije? – vált témát hirtelen apu. – Dia szerint, olyan steril, mint egy műtő. Morgolódott is miatta.

- Szerintem nagyon szép, tágas, világos a lakás és szuper jó helyen van. Amiről Dia beszél, az igaz, nincs sok kacat felhalmozva. De majd, ha lesz családja, minden bizonnyal ez is megváltozik. – a szüleim összenéznek.

- Hát Dia szerint nem lesz egyhamar, még egy lányt se vitt haza bemutatni. – húzza el a száját apu. Rögtön eszembe jutott Chelsea és összeszorult a gyomrom.

- Majd fog. – válaszolom. Utána már nem kérdeznek róla, volt más téma.

Anyu már Andrew esküvőjét tervezgeti. Apu persze kicsit korainak tartja. Számolgatják, hogy Andrewnak összesen hány barátnője volt eddig. Akinek nem emlékeznek a nevére, más ismertető jegyek alapján azonosítják, mint például a piros kalapos, a hosszú fülbevalós, a brokkoli zabáló és hasonlók.

Folyamatosan dolgozunk. Vickyt a reptéren a rokonai várják. Először az unokatesójához becuccol és utána indul is hozzánk. Ezen a ponton megszabadulok a kerti feladatoktól. Boldogan ölelem magamhoz Vickyt. Pár napja búcsúztunk el ugyan, de órákig tart, mire mindent elmesélek, ami azóta történt. Vicky türelmesen végighallgat, nem szól bele a sztoriba. Amikor befejezem a reggeli szatén hálóinges történetemmel, csendben ülünk.

- Hát nem semmi csajszi. – foglalja össze röviden Vicky. – Tényleg olyan érzésem van, mintha itt megállt volna az idő. Ugyanott tartunk.

- Igen. És ugyanúgy nem tudom kezelni a helyzetet. Nem tudok átlendülni ezen az egészen. – tárom szét tanácstalanul a kezeimet.

- Oké Lulu. Talán pontot kellene tenned a dolog végére. Folyamatosan találgatsz. Tetszem neki? Szeretne velem lenni? Másba szerelmes és nem is gondol rám? Ő most sem mond semmit. Nem lenne egyszerűbb végre elé állni és megkérdezni? – nagyot sóhajtok.

- Neked teljesen igazad van, de nem fogom ezt tenni. Nem adom meg neki azt a lehetőséget, hogy még egyszer megalázzon.

- Miért tenné? – kérdez vissza Vicky azonnal.

- Miért tette eddig? Nem volt rá szükség a születésnapomon se, de a Villagerben történtek után sem volt semmi értelme. De megtette. Mindkétszer megtette. – Vicky láthatóan nem ért egyet velem.

- Lulu, már mondtam neked, hogy a szülinapi történetet nem ismerjük teljes egészében. Miután elmentél, egyedül volt Josh is és Vivien is, sőt Vivien jóval korábban elment a barátaival. Josh hajnalig ott maradt. Még az is lehet, hogy pont rád várt. Mindegy is, így viszont megint a sötétben fogsz tapogatózni. Gondolkozzunk! – egy rövid ideig csendben ülünk, majd Vicky szólal meg először. – Egy másik lehetőség, hogy megpróbálod kiugrasztani a nyulat a bokorból, de nem a korábbi módszerrel. A szülinapi bulidra valószínűleg már Andrew meghívta. Persze ennek utána kell járni, de nagyon csodálkoznék, ha nem lenne a meghívottak listáján.

- Elég valószínűtlen. – erősítettem meg.

- Nem gondolom, hogy ne jönne el, hiszen minden barátja itt lesz és bár néhányan itt maradnak nyaralni, de van, aki csak erre az egy estére utazik ide. Jó alkalom lenne...

- Mire gondolsz? – ötletem sincs, hogy Vicky fejében mi járhat.

- Figyelj rám! Josh azt mondta, hogy csalódott benned, mivel srácokkal az ő ízléséhez mérten túl erősen flörtölgettél. Aztán hozzáfűzte, hogy ismét. – bólintok. – Egyértelműen úgy érzed, hogy kifejezetten haragudott rád. De te tisztában vagy vele, hogy se most, se korábban nem viselkedtél úgy, hogy ezt bárki is szóvá tehetné. Tehát őt nagyon zavarja, ha mással hetyegsz. Ennek két oka lehet, vagy egyszerűen testvéri érzésekkel viseltetik irántad és csak védelmező ösztön van benne, vagy féltékeny.

- Gondolom, az előző. – ez tűnik a múlt ismeretében valószínűbbnek.

- Talán. Nem biztos. Szerintem elő kell kapni egy pasit a kalapból és fel kell vele vonulni mindenféle túlzott bizalmaskodás, enyelgés nélkül. Ha maga a pasi ténye zavarja, akkor ugyanazt a hatást éred el, de testvéri érzelmek mellett nem lesz semmi gondja a dologgal. – Vicky elgondolkozik. – De arra is számítanék a helyedben, hogy ha érezz valami komolyabbat irántad, akkor sérült a Villagerben az önérzete és már ő sem egyedül jön, ami a másik esetben még inkább várható. Szerintem induljunk ki abból, hogy lesz vele valaki.

- Rendben. Tegyünk pontot a végére! Rövid az idő jövő hét végéig. Fel lehetne hajtani valamelyik egyetemi havert, de annak semmiképpen nem lenne jó vége. Eleve a szobámban kellene aludnia annak, aki ezt bevállalja. Ahogy így végiggondolom, biztos nem érném el a kívánt célt. Az exbarátok közül egyiket sem szeretném bolondítani, majd megbántani. – és akkor hirtelen beugrik. – Megvan! Jelen körülmények között talán csak Leslie Cross jöhet szóba. Ő jó barátom. Talán megteszi a kedvemért.

- Igen Lulu, ez csak úgy működhet, ha a srác minden tud, nehogy fordítva süljön el a dolog. Oké, először tudd meg, hogy itt lesz-e Josh! Ha igen, akkor indulhat a tervezés és keresd meg Leslie-t!

- Nem tudok neked elég hálás lenni. – átölelem és magamhoz szorítom drága barátnőmet.

- Jaj, Lulu! Ez már olyan, mint egy húsz évados argentin szappanopera. Már én is kíváncsian várom a folytatást. – neveti el magát.

Megnyugtató Vicky társasága. A legnagyobb összevisszaságban is megtalálja a rendszert, ahogy ez most is sikerült neki. Megbeszéljük, hogy hétfőn délelőtt shoppingolni megyünk. Elkísérem az unokatestvére házához és még ott is beszélgetünk Liamről és a princetoni haverokról egy röpke órát. Liam O’Keefe, a viking idomokkal megáldott vöröses szőke ír srác egy nyári munka során sodródott Vicky életébe. Egy sörözőben dolgoztak tandíjra gyűjtögetve, hol pultosként, hol takarítóként egymást váltva. Aztán egy zártkörű bulin együtt álltak a pult mögött, a szikra kipattant, zárás után órákig beszélgettek még, másnap már randiztak. Azóta dúl a szerelem. Soha nem veszekednek és valahogy mindketten megőrizték a saját életüket is. Vicky mindig azt emeli ki a kapcsolatukban, hogy Liam az első barátja, aki nem akarja megváltoztatni. Vicky mesélt Liam szüleiről, akikkel végre múlt héten találkoztak.

- Jaj, Lulu! Olyan régóta járunk együtt, de valahogy sose tudott bemutatni nekik. Hol betegség jött közbe, hol szélsőség időjárás miatt maradt el az utazás. Ha valaki, akkor te végigélted mellettem ezt a kínlódást. – hát ez tényleg így volt. – Egyre inkább tartottam ettől a találkozótól, sokféle érzés kavargott bennem. Annyiszor megterveztük és mindig valami közbejött. Azt gondoltam már, hogy ez nem lehet véletlen, pedig tudod, hogy én nem vagyok babonás. Ezért volt hihetetlen, hogy milyen gördülékenyen ment minden. A Winberie’s étteremben találkoztunk. -ismerem az elegáns éttermet Princeton belvárosában. – Éppen elfoglaltuk az asztalt, amikor már jöttek is. Kedvesek, előzékenyek és módfelett érdeklődők voltak. Tényleg minden témára nyitottak voltak. Két bájos embert ismertem meg. Olyan hirtelen telt el az este, hogy már csak azt vettük észre, hogy szinte senki sincs rajtunk kívül az étteremben. Nemsokára mi fogunk hozzájuk utazni. Liam nagyon boldog volt, hogy elégedettek voltak a szülei a fiúk választásával. Láthatóan nagyon fontos neki a véleményük. Úgy érzem, hogy egy hatalmas teher került le rólam. Boldogabb nem is lehetnék.

Még csacsogunk egy picit és elbúcsúzunk. Hazasétálok és bekopogok Andrewhoz.

- Bejöhetek? – dugom be a fejemet a résnyire nyitott ajtón.

- Persze Bogyó. Egész nap nem láttalak. Merre voltál? – kérdezi. Hason fekszik az ágyon és valamit szerelget.

- Nálam volt Vicky és hazakísértem. Több órás csajos beszélgetésről maradtál le. Összefoglaljam röviden? – ahogy sejthető, Andy rögtön megrázza a fejét. – Te merre jártál?

- Josh-sal bóklásztunk a városban, kicsit kosaraztunk és dumáltunk egy nagyot Ramsay Parkban és megebédeltünk egy kínai étteremben. Ennyi. Nem működik rendesen a GPS, kiszereltük és most megpróbálom rendbe hozni.

- Figyelj Andy! Megkérdezhetem, hogy a szülinapomra kb. kiket hívtál, vagy hívsz meg, illetve kik jönnek tutira? Lassan be kellene lőni a létszámot a kaja és pia miatt.

Nálunk ugyanis a családból bárki bárkit meghívhat egy bulira. Nem kell engedélyt kérni, egyeztetni vagy ilyesmi. Minden ilyen megmozdulás a Haggerty családban arról szól, hogy együtt vagyunk négyen, de a barátaink is itt vannak velünk.

- Igen, hadd gondoljam át! Szóval jönnek a srácok az egyetemről: Teve, Josh, Brady, Hugh. Néhány srác, akik alattunk jártak, őket lehet, hogy nem ismered annyira: Fürtös, Todd és Ray. A srácok közül talán hárman hoznak valakit magukkal, ha jól számolom, persze ez még bizonytalan. Jön Annie is. Szóval az én oldalamról összesen tizenegy fő. Anyuékat kérdezted már? – hát ez könnyen ment.

- Most megyek hozzájuk. Én még el sem kezdtem gondolkozni azon, hogy kiket hívok meg. – persze ez nem teljesen igaz.

- Ideje lenne Bogyó, mert addig már csak egy hét van.

- Annie hogy áll a vizsgájával? Mikor érkezik? – Andy elmosolyodik.

- Minden elrendeződött. Holnap estefelé megyek érte a repülőtérre. Nagyon hiányzik már. Jut eszembe… drágám, neked lassan időszerű lenne valakit felszedned. Szét fogod unni magadat nyáron. Tudok valamiben segíteni? Lenne egy ötletem... – jaj, csak azt ne! – Szólj, ha érdekel! – menekülésbe kezdek rögtön.

- Na, mentem tovább tesó segíteni anyunak, félóra múlva itt vannak a vendégek. – mosolyodom el. Kezdődik, tuti valakit talált megint nekem. Juhééé!

- Mindjárt készülődök én is. – majd ismét a GPS felé hajol.

Letusolok és felkapok egy halvány rózsaszín nyári ruhát. Anyuék már a kertben pakolásznak, csatlakozom hozzájuk. Apu ezeréves rádióján, beállítom a helyi retro adót, áttörlöm a poharakat, jeget hozok az italokhoz, szalvétákat hajtogatok. Készen vagyunk. Érkeznek a barátok.

Először Emma és Arthur bácsi érkezik meg, hazamentek egy rövid időre az unokák, így most ők is szabadabban mozognak. Aztán befut Vicky, apu régi főnöke, anyu egyik volt munkatársa és Monica, akivel egyszerre voltak kismamák. Dia és Bud is megérkezik, Josh szülei. Évek óta nem láttam őket. Kölcsönösen nagyon örülünk egymásnak. Az este kifejezetten kellemesen telik. A zenei aláfestés, az kora nyári illatok, minden egyszerűen tökéletes. Vicky mellett ülök és halkan egyeztetünk.

- Elméletileg Josh megígérte, hogy itt lesz a bulin. A srácok közül három hoz magával valakit. Szóval könnyen lehet, hogy Josh is. Jöhet a terv második része. – a kert távolabbi sarkába sétálok és felhívom Leslie-t. Azonnal felveszi.

- Lulu! Szia! – üdvözöl jókedvűen.

- Szia Leslie! Zavarlak? – nem tudom hirtelen, hogy kezdjek bele.

- Dehogy. Mondd csak! – hát belevágok.

- Figyelj Leslie! Meg szeretnélek kérni egy hatalmas szívességre, de nyugodt szívvel mondjál nemet. Tényleg.

- Hallgatlak. – válaszolja.

- Röviden. Van egy srác, akinek az érzelmeivel nem vagyok tisztában és szeretnék egy álbarátot a szülinapi kerti bulimra, akivel kézen fogva sétálgatnék és nagyjából ennyi. – Leslie elneveti magát.

- Lulu, te mindig meg tudsz lepni. Gondolom, a Villagerből a kék szemű morcos srác. Mikor lesz a buli?

- Igen, róla van szó. – mondom meglepve. - Jövő hét szombaton.

- Oké ott leszek. – vágja rá gondolkodás nélkül.

- Komoly? – már fülig ér a szám.

- Figyelj, meséltem, hogy a nővéreimmel imádtam ilyen marhaságokban részt venni. Hiányoznak, jól jön ez egy kis pótlásnak. A legjobb barátom hatalmas szerelemben lubickol, sose látom. Legalább történik valami, amíg parkolópályán vagyok Beccánál. Egyébként meg tudod, hogy neked bármit bármikor. Majd jössz eggyel, jó? Kiöltözős a parti?

- Ing és farmer. – hát Leslie meglepően gyorsan döntött.

- Oké, előtte még megcsöröglek.

- Örök hála Leslie. – boldog mosollyal ülök vissza Vicky mellé.

Második akadály leküzdve. Innentől már vidáman vetem bele magamat a beszélgetésbe. Mindenki mellé leülök egy picit. Mire végigérek, már szedelőzködnek a vendégek. Dia nagyon fáradtnak tűnik, így apu megkér, hogy vigyem őket haza Andrew kocsiján, mert Andrew ivott némi alkoholt. Pár perc alatt elrepítem őket. Dia mindenképpen be akar hívni a házukba, így egy rövid időre bemegyek hozzájuk.

Náluk is megállt az idő. Minden pont olyan, mint amikor még napi rendszerességgel jártam hozzájuk. Eszek egy szelet sütit és elbúcsúzok. Beszállok a kocsiba, Diáék integetnek és elindulok hazafelé. Az első szembejövő autóban Josh ül, egy pillanatra összekapcsolódik a tekintetünk. A visszapillantóban látom, ahogy Diáék elé kanyarodik. Ha egy perccel tovább maradok, megint összeakadtunk volna. Eltelik pár pillanat, mikor észreveszem, hogy még mindig visszatartom a levegőt. Lassan kifújom.

Vicky megvárt, Andrew-val beszélget a kertben. Érdekesek ők ketten. Ugyanolyan régóta ismerik egymást, mint én és Josh. Ha segítség kellene Vickynek, biztos vagyok benne, hogy Andrew szó nélkül indulna és fordítva, de különösebben sose láttam őket beszélgetni, vagy hasonlók, nagyon különböznek. Andrew egy pillanatra sem hajlandó komolyan venni az életet, Vicky pedig őrülten racionális. Érdeklődve hallgatok bele a beszélgetésükbe és elmosolyodom. Andrew a szellemidézésről kérdezi Vicky véleményét. Ez érdekesnek ígérkezik.

Éjfél körül hazaviszem Vickyt is. Hazafelé azon gondolkozom, hogy Andrew meghívta-e Josh-t ma estére hozzánk? Ez valószínű, pláne mivel elég nap együtt voltak. Josh nem jött, bár láthatóan nem volt programja. Egyértelműen engem kerül. Elszomorodom.

- Jaj, Lucille, de béna tudsz lenni! – mondom magamnak és kínomban hangosan felnevetek.

Andrew-val még kicsit ücsörgünk a kertben, lekapcsoljuk a külső világítást, nézzük a csillagokat és anekdotázunk a gyermekkorunkról. Szerencsésnek érzem magamat. Aztán Andrew-t felhívja Annie telefonon és mindenki elvonul a saját szobájába. Átnézem az e-mailjeimet. Hálóingbe bújok. Végre úgy alszom, mint a bunda. Anyuékkal biztonságban érzem magamat.

Június 26.

Vasárnap délig alszom, egészen addig tudok pihenni, amíg drága bátyámra rá nem jön a takarítási láz tekintettel Annie esti érkezésére. Ágyamban vigyorogva hallgatom, ahogy káromkodva pakol, porszívózik. Idővel átcuccolok az ő szobájába, hogy test közelből élvezhessem a bulit. Andrew szidja a nőket, szidja a párkapcsolatok bonyolult rendszerét, nem érti, hogy miért szakított az emberiség a lakóhelyként régen bevált barlangokkal, amit elég lenne seprűvel kiseperni. Az új ágynemű felhúzása okozza Andynek a legnagyobb traumát. Amikor már fetrengve nevettek a földön, akkor megköszöni a részvételt és kitessékel a szobájából. Az ebéd még készül, anyu nem kér a felajánlott segítségemből, így kifekszem napozni a kertbe, felavatom a legutóbb vásárolt aranyszínű bikinimet és elolvasom anyu egyik ezeréves Agatha Christie krimijének utolsó fejezetét. Imádom. Valószínűleg elaludtam a napon, amikor arra kelek, hogy Andy leönt egy pohár vízzel és amikor utána eredek, hogy megöljem, akkor azt kiabálja, hogy ő csak jót akart és bennem rejtett agresszió van, amit kezeltetni kell. Előkerülnek anyuék is az éktelen nagy kiabálásra.

- Ki hinné, hogy a gyermekeink egyébként felnőttek mindketten? – kérdezi apu fejcsóválva anyutól.

- Senki, drágám, senki. Lehet, hogy valamit elrontottunk? – morfondírozik hangosan anyu.

A család bevonul ebédelni, majd csendes pihenőt tartunk. A családunkban a csendes pihenőnek nagy hagyománya van. Amikor picik voltunk, teljesen természetes volt, hogy ebéd után le kellett feküdni délutáni alvásra, amit anyuék is nagyon szerettek, aztán így maradtunk. Ha hétközben nem is, de hétvégén, ha nem volt valami konkrét program, akkor Haggerty család minden tagja közvetlenül ebéd után alszik egy-két órát. Így történt most is. Mikor felébredek, Andy már tűkön ül. Látom, hogy el kell terelni valamivel a figyelmét. Hónom alá kapom és elindulunk sétálni. Bemegyünk a városközpontba és cél nélkül kószálunk, megnézzük a kirakatokat, kávét szerzünk a Starbucksból és irány a Ramsay Park.

Közben bejelentkezik Annie, hogy lassan indul a reptérre, Andy a lelkére köti, hogy bármi változás van, azonnal jelentkezzen, de egyébként ott lesz a reptéren a megbeszélt időpontban. Elnézem a bátyámat, aki párkapcsolat vonatkozásában nagyon sokat változott Annie hatására. Annie előtt csak „