AMTAK E-KÖNYVEK

HERBERT GEORGE WELLS

TENGERKISASSZONY

VÁZLAT, HOLDFÉNYBEN

Fordította:
KARINTHY FRIGYES

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-60-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

H. G. WELLS

TENGERKISASSZONY

VÁZLAT, HOLDFÉNYBEN

FORDÍTOTTA: KARINTHY FRIGYES

Tartalom

H. G. WELLS

TENGERKISASSZONY

VÁZLAT, HOLDFÉNYBEN

FORDÍTOTTA: KARINTHY FRIGYES

ELSŐ FEJEZET A tengerkisasszony megjelenik

I.

II.

MÁSODIK FEJEZET Az első benyomások

I.

II.

III.

IV.

V.

HARMADIK FEJEZET Az újságírók

I.

II.

NEGYEDIK FEJEZET Parker, a kitűnő cseléd

I.

II.

III.

ÖTÖDIK FEJEZET Harry Chatteris távolléte és visszatérése

I.

II.

HATODIK FEJEZET Tünetek

I.

II.

III.

IV.

V.

HETEDIK FEJEZET A válság

NYOLCADIK FEJEZET A diadalmas holdfény

ELSŐ FEJEZET
A tengerkisasszony megjelenik

I.

Azok a bizonyos hírek, melyek »hableányok«, »tengeri szörnyek« stb. partraszállásáról, megjelenéséről szólnak: rendesen önmagukban hordják már a kétségeskedés és tamáskodás megölő csiráját. Jól emlékszünk még mekkora skepsissel fogadták annak idején a brugesi »hableányok« történetét, akikről vagy amikről pedig olyan részletes beszámolót adtak azok, akik »látták«. Bevallom, hogy magam is azok közé tartoztam, akik képtelenek elhinni az e fajta meséket - egészen az elmúlt év elejéig. De most, mikor közvetlen szomszédságomban elvitathatatlan tényekkel, megcáfolhatatlan valósággal állok szemtől-szembe, amikor a saját kuzinom, Melville szerepel koronatanúként, mondom, most kénytelen vagyok egészen más világitásban látni ezeket a legendákat. Annál is inkább, mert bizonyos vagyok benne, hogy dacára annak a nagy feltünésnek, amit ez a história keltett a maga idejében, dacára a nagy érdeklődésnek és a sok bizonyítéknak, mondom, bizonyos vagyok benne, hogy néhány év múlva épen olyan kételkedő mosollyal fognak beszélni az egészről, mint amilyennel a régebbi legendákat tárgyalják. Sokan talán már most is úgy vannak vele.

A kutatás maga ugyan meglepően nagy és sok nehézséggel járt ebben az ügyben, ami mutatja, hogy általában mennyi titokzatosságot és titkolózást rejt magában egy ilyen eset. Az esemény főbb pontjai azonban világosak és áttekinthetők. Az egész dolog kezdődött a Sandgate kastély alatt elterülő homokos tengerparton és alig két mértföldnyire, ugyancsak a tengerparton, Folkestone közelében ért véget. Igen, fényes nappal indult meg a történet, az augusztusi kék égnek harangja alatt, egy féltucat arrafelé néző háznak ablakaival szemben. Első pillanatra ez magábanvéve is biztositékát adná annak, hogy a szokásos információhiány ez esetben ki van zárva. És mégis - de erről később.

Nos tehát, Randolph Bunting asszonyság két szép leánya ezen a napon fürödni ment vendégüknek, Miss Mabel Glendowernek társaságában. Főleg ez az utóbbi hölgy és Mrs. Bunting az, akiktől én darabokban össze tudtam szedni a tengeri hölgy megjelenésére vonatkozó érdekes adatokat. Ami Miss Glendowert illeti, aki a két Glendover leány közül az idősebbik és aki ebben a történetben a legfőbb szerepet játssza: - őtőle nem kaptam, de nem is akartam kapni tárgyilagos információt. Végre is, ha egy hölgynek az érzelmeiről van szó - és még hozzá ilyen komplikált érzelmekről: hát akkor nagyon természetes, hogy az a hölgy nem tud tárgyilagos lenni. Ami engem illet, az íróember természetes kíméletlensége sem tudott elég bátorságot adni nekem, hogy szembeszálljak ezekkel az érzelmekkel.

Tudnivaló, hogy a Sandgate Castle nyugati oldalán lévő nyaraló-villa, nagyon szerencsésen, úgy van építve, hogy a kertek lefutnak közvetlenül a tengerpartra. Nincs közbe sem út, sem ösvény, mint a többi kilencvenkilenc nyaralónál, melyek a tengerre néznek. Ha az ember felülről, a terraszról nézi a kerteket: hát azok szinte belefolyni látszanak a nyugalmas vizekbe. Oldalt, a kertek végén még hozzá hosszú sövényfalak húzódnak le a kavicsokig, úgy, hogy a partnak ez a része egészen el van rejtve a szem elől. Az ilyen nyaralók épen azért nagyon keresettek ezen a vidéken, a fürdőszezonban és igy csak előkelő és befolyásos családok jutnak hozzájuk.

A Bunting-család kétségkívül ilyen volt. No, nem épen arisztokraták, még csak olyanok sem, amilyeneket a »Herald« nemeseknek nevez és fegyverhordásra jogosít. Mrs. Bunting szerint ugyan ők nem is pályáztak ilyen előnyökre, távol lévén mindenféle »snób«-ságtól. Ők egyszerűen »a kedélyes« Buntingok voltak, »jó népek«, ahogy hívták őket és Hampshireben valahol igen jól jövedelmező serfőzdéjük volt. És bár a »Herald« szerint nem is voltak nemesek, azért Mrs. Bunting joggal járatta a »Gentlewomen«-t (Nemeshölgy) és azért Mr. Bunting és a fia, Fred nagyon elegáns urak voltak, igen jó modorral és választékos kifejezésekkel. És velük volt a két Glendower kisasszony is, akiket Mrs. Bunting anyai szárnya alá vett a jó Mrs. Glendower halála óta.

A Glendower-lányok fél-testvérek voltak és nemesek, igen, elvitázhatatlanul nemesek: - régi család sarjai. Adeline, az idősebbik, volt az örökösnő. Gazdag volt, igazán nagyon gazdag és fekete haja volt és szürke szemei és komoly elvei; és mikor apja, kevéssel a mostohaanyja előtt, meghalt, már túl volt az első ifjúságon. Most közel huszonhét éves volt. Fiatalabb éveit az apja kedélybetegségének ápolásában töltötte, ami kétségkívül regényes, de a valóságban roppant unalmas volt. Mikor az apa elment ama boldogabb hazába, egyszerre kitűnt, hogy Adeline erős és sokra képes egyéniség; sokáig gyüjtögetett energia-tömegnek és nagy ambícióknak forrása. Szocialisztikus elvek közt nevelkedett az apja plebejus kereskedő házában: előkelő társaságban virágzott később - és most a sokatígérő, káprázatos, de kissé extravagáns és regényes Harry Chatteris-szel volt eljegyezve, aki egy »earl«) unokája volt és hőse valami hírhedt, régebbi botránynak; ezenkívül még a kenti kerület valószínű képviselő-jelöltje is. Ezeknek a szép híreknek bizonyos külső keret is kellett és főleg az volt az oka annak, hogy a Buntingok Sandgate Castle-ban nyaraltak az idén. Kilátásos volt, hogy ez a Harry Chatteris egyszer csak ellátogat majd hozzájuk, valamelyik estén, ha nem lesz más dolga. Mert bizonyosan sok dolga van ennek az előkelő, káprázatos fiatalembernek, az elsőrangú politikusnak.

Bunting Fred közben Miss Glendower kevésbbé választékos, kevésbbé gazdag, de tizenhétéves húgával járt jegyben, Mabel-lel.

A Buntingok nem fürödtek »vegyesen«; nem mintha akkor, 1898-ban, az ilyesmi még nem lett volna »decens«; hanem hát Mr. Bunting és Fred már csak a régi divat szerint »sétálni mentek« a hölgyek fürdése alkalmából. Már csak azért is, mert Miss Mabel, Fred menyasszonya, szintén a fürdőzők közé tartozott. A hölgyek a jegenyefák alatt, a kert mentén, vonultak a tengerpartra.

Elől jött Mrs. Bunting, fürgén jártatva körül szemüvegét; oldalánál Miss Glendower Adeline, igen egyszerű, de raffináltan elegáns reggeli toaletben volt: ő tudniillik sohasem fürdött a szabadban, mert ezt nem tartotta esztétikusnak.

Ahol a kert végződik és kezdődik a cserje, Miss Glendower oldalt kanyarodott és leült egy zöld vasszékbe és elkezdte olvasni »Sir George Tressady«-t - ezt a könyvet becézte abban az időben - és nézte a többieket. A napos homokon sütkéreztek, mögöttük apró, kecses dudorokban tajtékzott a Víz - csupa fény és ragyogás és nedvesség.

Hogy a sekélyebb vizet elérték, a fiatal hölgyek lepedőket szedtek föl - itt már nem volt illendő csak úgy fürdőruhában mászkálni - és nevetve és csacsogva közeledtek a part felé. Egy percnyi pacskolás után, Betty, az idősebb Bunting lány egyszerre megállt, a tenger felé fordult és akkor, azon a helyen, mintegy harminc yardnyi távolságra, ott volt a Tengerkisasszony feje, mint mikor valaki a part felé úszik.

Természetesen, mindjárt arra gondoltak, hogy a szomszédságból lesz az valaki, a szomszéd villából. Kicsit meg voltak lepetve, hogy nem látták, amikor bement a vízbe - máskép semmi furcsa nem volt a megjelenésében. Az ilyen esetekben szokásos, futó vizsgálat következett. Megjegyezték, hogy nagyon szépen úszik és hogy nagyon csinos feje van és szép karjai - a pompás aranyhaját akkor még nem láthatták, mert elegáns, vörös frígiai sapka volt rajta, amit akkoriban fürdősapkának hordtak a hölgyek. Később bevallotta, hogy a közelben találta valahol ezt a sapkát. A vállait is vörös fürdőruha borította.

Már épen azon voltak, hogy a túlbeható nézegetés elérte az illendőség határát és Mabel épen újra bele akart kezdeni a pacskolásba és épen odaszólt Bettynek: »Vörös ruhája van; elegáns...« amikor valami igazán borzasztó történt.

Az úszó hölgy különös, sebes mozdulattal felugrott a vízbe, feldobta karjait - és eltűnt!

Olyan eset volt, ami egy pillanatra kell, hogy mindenkit megdermesszen, amiről mindenki olvasott már sokat és el is képzelte, de nagyon kevesen élték át.

Egy percig csönd volt. Két perc is eltelt, akkor a fehér kar megint felbukott és megint eltűnt.

Mabel azt mondja nekem, hogy görcsöt kapott a rémülettől, nem is tudott mozdulni, de a két Bunting lány magához térve, kiabálni kezdett: »Jaj, megfullad!« és rohanni kezdtek ki a vízből. Miss Glendower is felnézett, felállt és egyik kezében a »Sir George Tressady«-val, másik kezét szeméhez emelve, határozott és erős hangon kiáltott: »Mentsék meg!« A lányok tényleg kiabáltak, de a két férfi, úgy látszik, nem vesztette el lélekjelenlétét. »Fred a mentőövet« hallatszott Mr. Randolph Bunting szava, mert eszébe jutott, hogy a közelben egy falon lóg a mentőöv. Szinte egy pillanat alatt dobálták le ruháikat, gallért, cipőt, mindent és a vízbe rohantak.

- Hol tűnt el, apa? - mondta Fred.

- Egyenesen, jobbra! - és mintegy szavainak bizonyságául valami fekete és ragyogó dolog villant fel abban az irányban - valószínűleg a halfark volt, véletlenül került fel.

A két derék úr nem volt valami jeles úszó - Mr. Bunting, a perc izgalmában valószínűleg azt is elfelejtette, amit valaha tudott - de azért hősiesen gázoltak előre, maguk előtt lóbálva a mentőövet; nem hoztak szégyent a haza fejére. Annyi azonban bizonyos, hogy Bunting úr megivott néhány liter vizet és szegény Fredet alaposan megrúgta, bár, mint később magyarázta: »csak azért, mert földet akartam érni a lábammal és abba a nyavalyás mentőövbe beleakadtam.«

És akkor, egész váratlanul a Tengerkisasszony feltűnt mögöttük és egy lágy és szép kar fogta át Mr. Bunting nyakát és a mentőövet. Fred azt mondja, hogy egyáltalában nem tűnt rémültnek, vagy elfulladottnak, bár akkor nem volt abban a helyzetben, hogy ezt pontosan megfigyelhette volna. De arra mégis emlékszik, hogy mosolygott és még mintha kedveset vagy udvariasat mondott volna.