Macska a galambok
között

részlet

Translation entitled „Macska a galambok között”
© 1989, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Cat among the Pigeons
© 1959, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Kosáryné Réz Lola
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Kosáryné Réz Lola, 1989, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 766 1

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Előhang A nyári félév

A nyári félév első napja volt a Minerva leánynevelő intézetben. Késő délutáni nap tűzött le az épület előtti széles, kavicsos térségre. A főkapu vendégszeretően tárva volt, és a küszöbön mosolyogva állt az épület klasszikus arányaihoz mindenben alkalmazkodó Miss Vansittart, kifogástalan kosztümben, minden haja szála a helyén.

Néhány járatlan szülő azt hitte, hogy ő az intézet igazgatónője, Miss Bulstrode – nem tudták, hogy Miss Bulstrode rendszerint meghúzódik a maga kis szentélyében, ahová csak a kiválasztott kevesek nyernek bebocsátást.

Miss Vansittart oldalán állt a kedves, bizalomgerjesztő Miss Chadwick, aki ugyanúgy hozzátartozott az intézethez, akár maga Miss Bulstrode; el sem lehetett volna képzelni nélküle az iskolát. A Minerva csakugyan sohasem létezett nélküle. Miss Bulstrode és Miss Chadwick együtt indították el ezt a vállalkozást. A kissé görnyedt Miss Chadwick csíptetőt hordott, hanyagul öltözködött, beszéd közben kedvesen zavarba jött, és történetesen kiváló matematikus volt.

A házban egyre visszhangzottak Miss Vansittart üdvözlő szavai:

– Hogy van, kedves Mrs. Arnold? Nos, Lydia, élvezted a görögországi utat? Csodálatos élmény lehetett! Sok szép fényképet csináltál?

– Igen, Lady Garnett, Miss Bulstrode megkapta a művészettörténeti oktatásról szóló levelét, és mindent elintéztünk.

– Ó, jó napot, Mrs. Bird! Nem, nem hiszem, hogy Miss Bulstrode-nak lesz ma ideje az ügy megbeszélésére. Miss Rowan itt van valahol, vele meg lehet tárgyalni mindent.

– Új szobába kerültél, Pamela. A túlsó szárnyon, a nagy almafánál.

– Igen, csakugyan, Lady Violet, mostanáig nagyon kellemetlen volt az időjárás. Ez a legkisebb csemete? Mi a neved? Hector? Jaj, de szép repülőd van, Hector!

– Nagyon örülök, hogy újra találkoztunk, madame. Végtelenül sajnálom, ma délután aligha lehetséges. Miss Bulstrode nagyon el van foglalva.

– Isten hozta, professzor úr! Megint találtak valami érdekeset az ásatáson?

Az első emelet egyik kis szobájában Ann Shapland, Miss Bulstrode titkárnője gyorsan és ügyesen kopogott az írógépen. Körülbelül harmincöt éves, csinos nő volt, haja úgy simult a fejére, mintha fekete selyemsapka volna. Látszott rajta, hogy vonzó lehetne, ha akarna, de az élet megtanította rá, hogy a szorgalom és a szakmai tudás többet ér, és kerülni kívánta a kínos helyzeteket. Ebben a pillanatban azon igyekezett, hogy egy előkelő leányiskola igazgatónőjének tökéletes titkárnője legyen.

Valahányszor új papírt fűzött a gépbe, kinézett az ablakon, és érdeklődve figyelte az érkező vendégeket.

„Elképesztő! – gondolta. – Nem is hittem, hogy még mindig ennyi ember tart sofőrt Angliában!”

Önkéntelenül elmosolyodott, amikor egy hatalmas Rolls-Royce mögött feltűnt egy ütött-kopott, régi kis Austin. Egy izgatott apa mászott ki belőle a leányával, aki sokkal nyugodtabbnak látszott.

Miss Vansittart rögtön gondjaiba vette a bizonytalankodó férfit.

– Hargreaves őrnagy? És a leánya, Alison? Kérem, jöjjenek be! Szeretném, ha megnézné Alison szobáját. Igyekeztünk a…

Ann elmosolyodott, és tovább gépelt.

„Derék vén Vansittart, remekül helyettesíti Bulstrode-ot – gondolta. – Minden fogását tudja már utánozni! Tökéletes a maga nemében!”

Most egy óriási, málnavörösre és égszínkékre festett, ragyogó Cadillac gördült be (elég nehezen, olyan hosszú volt) az épület elé, és megállt Hargreaves őrnagy ósdi Austinja mögött.

A sofőr kiugrott, és kitárta az ajtót. Egy hatalmas termetű, szakállas, sötét bőrű férfi szállt ki lobogó köntösben, utána egy párizsi divatlap-illusztráció, harmadiknak pedig egy karcsú fekete leány.

„Ez lesz az a hogyishívják hercegnő – gondolta Ann. – El se tudom képzelni iskolai egyenruhában, de hát ez a csoda is megtörténhet…”

A vendég elé ezúttal Miss Vansittart és Miss Chadwick is kivonult.

„Biztos, hogy behozzák őket a szentélybe” – gondolta Ann. De aztán eszébe jutott, hogy – akármennyire csodálatos is – nem szívesen tréfálkozik Miss Bulstrode rovására. Miss Bulstrode mégiscsak valaki.

„Vigyázz inkább a p meg a q betűkre – biztatta magát –, és lehetőleg ne tévessz el semmit a levelekben.”

Nem mintha Ann valamit is el szokott volna téveszteni. Nagyszerűen értett a dolgához. Egy olajtársaság vezérigazgatójának volt egy időben a titkárnője, majd Sir Merwyn Todhunteré, aki pedig híres volt ingerlékenységéről és olvashatatlan írásáról. Két miniszter és egy magas rangú állami hivatalnok mellett is betöltötte már a titkárnő tisztét. Eddig azonban rendszerint férfiak mellett dolgozott. Maga is kíváncsi volt rá, milyen lesz az élete csupa nő között. Majd meglátjuk… Végtére is Dennisre mindig számíthat. A hűséges Dennisre, aki hol Malájföldről, hol Burmából, a világ legkülönbözőbb pontjairól tér haza, és mindig ugyanolyan szerelmes, mindig újra megkéri a kezét.

A kedves Dennis! De azért elég unalmas lenne hozzámenni.

Hát igen, a férfiak mostanában hiányozni fognak az életéből. Csupa tanárnő – csak egy férfi van, a kertész, az is lehet vagy nyolcvanéves.

De Ann egyszer csak meglepődött. Kitekintett az ablakon, és azt látta, hogy egy kertészforma férfi szorgalmasan nyesi a sövényt – de ez a férfi nem nyolcvanéves! Fiatal, barna hajú, jóképű. Persze, mostanában minden munkát elvállalnak ezek a fiúk. Biztosan össze akar szedni egy kis pénzt. Vagy csak a jó levegő kedvéért? Nem, ez nagyon szakavatott módon dolgozik. Lehet, hogy csakugyan kertész.

„Úgy nézem – gondolta Ann –, úgy nézem, hogy elég helyes fiú lehet…”

Már csak egy levél, állapította meg elégedetten, azután kimehet sétálni a kertbe.

Odafenn Miss Johnson, a gondnoknő szorgalmasan nyitogatta a szobákat, üdvözölte az újonnan jötteket, örvendezett a régi tanítványoknak.

Örült, hogy megkezdődött a félév. Sohasem tudta, mihez kezdjen a szabad idejével. Két férjes nővére is volt, hol az egyikhez, hol a másikhoz látogatott el, de azokat a családjuk érdekelte, nem az intézet. Miss Johnsont viszont, bár kötelességszerűen szerette a testvéreit, igazából csak a Minerva érdekelte.

– Kérem szépen, Miss Johnson…

– Tessék, Pamela.

– Sajnos eltört valami a csomagomban. Valami folyik. Nem tudom, talán a sampon…

– Ejnye, ejnye! – mondta Miss Johnson, és szaladt segíteni.

Lenn, a kavicsos térség mögött, a pázsiton Mademoiselle Blanche, az új franciatanárnő sétálgatott. Elismerő pillantást vetett a sövényt nyeső fiatalemberre.

„Elfogadható” – mondta magában.

Mademoiselle Blanche karcsú volt, kissé egérszerű, és nem nagyon feltűnő személyiség, neki viszont minden és mindenki feltűnt.

Bíráló szemmel nézte a sorra érkező autókat. Felbecsülte a jövedelmeket. Ez a Minerva – ez igen! Számítgatta, mennyit szed össze Miss Bulstrode évenként az intézetből.

Sokat. Ez igen!

Miss Rich, aki földrajzot és angol nyelvet tanított, gyors léptekkel közeledett a ház felé. Néha megbotlott, mert, mint rendesen, most sem nézett a lába elé. Haja, mint általában, most is lógott, a kontya rendetlenül állt. Eleven, csúnya arca volt.

„Hát itt vagyok megint! – mondta magában. – Megint csak itt… Mintha száz éve lett volna…”

Megbotlott egy gereblyében, és a fiatal kertész hamar odakapott, hogy el ne essen.

– Tessék vigyázni!

– Köszönöm – mondta Eileen Rich, de rá sem nézett.

Miss Rowan és Miss Blake, a két fiatal tanárnő együtt sétált a tornacsarnok felé. Miss Rowan sovány volt, fekete hajú és élénk, Miss Blake szőke és molett. Izgatottan tárgyalták meg firenzei élményeiket – a képeket, a szobrokat, a virágzó gyümölcsfákat meg két olasz ifjú feltehetőleg (és remélhetőleg) tisztességtelen szándékait.

– Persze az ember tudja, milyenek ezek az olaszok – mondta Miss Blake.

– Gátlástalanok – bólintott Miss Rowan, aki lélektant is tanított, nemcsak közgazdaságtant. – De az ember azt is érzi, hogy egészségesek. Nem fojtanak el semmit.

– Giuseppe egészen elámult, mikor megtudta, hogy a Minervában tanítok – mondta Miss Blake. – Egyszerre tisztelettudóbb is lett. Van egy unokahúga, aki ide szeretne jönni, de Miss Bulstrode azt mondja, nem biztos, hogy lesz üres hely.

– A Minerva igazán híres intézet – mondta Miss Rowan elégedetten. – Ez az új tornacsarnok is nagyon szép. Nem is hittem, hogy idejében elkészül.

– Miss Bulstrode megmondta, hogy készen lesz – válaszolta Miss Blake, mint aki ezzel a végső szót is kimondta. Aztán hirtelen hátrahőkölt.

A tornacsarnok ajtaja, éppen amikor odaértek, hirtelen felpattant, és egy csontos, vörösesszőke fiatal nő lépett ki. Gyors, barátságtalan tekintetet vetett rájuk, aztán elsietett.

– Ez lehet az új tornatanárnő – mondta Miss Blake. – Modortalan teremtés!

– Nem hinném, hogy a tantestületnek nagy nyereség lesz – vélte Miss Rowan. – Miss Jones mindig olyan barátságos volt.

– Hogy nézett ránk! – csóválta a fejét Miss Blake.

Mind a ketten bosszúsak voltak.

Miss Bulstrode fogadószobájának ablakai két irányba nyíltak. Az egyik a főbejárat előtti térségre nézett, a másik az épület mögötti rododendronsövényre. Szép és előkelő szoba volt, illett Miss Bulstrode egyéniségéhez. Miss Bulstrode magas volt, arca nemes vonású, ősz haja gondozott, szürke szemében jó kedély csillogott, de szája határozottságot mutatott. A Minerva sikere (és valóban Anglia egyik legkitűnőbb intézetének számított) az ő egyéniségének volt köszönhető. Nagyon drága intézet volt, de ez önmagában nem elég a sikerhez. Helyesebb talán úgy fogalmazni, hogy itt sokat kellett fizetni, de nem hiába.

Ha valaki ide hozta a lányát, úgy nevelték, ahogy a szülő akarta, de úgy is, ahogy Miss Bulstrode, és a kettő együtt tökéletes eredményt hozott. A sok pénzből futotta nagy létszámú, elsőrangú tantestületre. Nem tömegnevelés folyt itt, de – bár mindenkivel külön-külön foglalkoztak – a fegyelem erős volt. Fegyelem erőszak nélkül, ez volt Miss Bulstrode jelszava. A kellően alkalmazott fegyelem, mondta Miss Bulstrode, biztonságérzetet ad a növendékeknek, az erőszak azonban ellenállást szül. A diákok nagyon különbözőek voltak. Jó családból, sokszor királyi családból származó külföldiek, sokszor gazdag családból származó angol lányok, akik a természettudományokról és a művészetekről, az életről és a társadalomról akartak sok mindent megtudni, és aki itt végzett, műveltté, jól neveltté vált, értelmesen tudott társalogni bármiről. Sokan komolyan akartak tanulni, egyetemi felvételire, tudományos pályára készültek. Sokan pedig csak általános műveltséget és társasági modort kívántak szerezni. Sok olyan lány jött ide, aki nehezen tűrte a szokásos intézeti életet. Miss Bulstrode-nak megvoltak az elvei. Nem fogadott be ostobákat, fékezhetetleneket; legjobban azt szerette, ha ismerte a gyermek szüleit, vagy ha tehetséget érzett valakiben. A lányok életkora különböző volt. Nagyok, akiket hajdan már végzettnek nyilvánítottak volna, és szinte gyermeklányok, olyanok is, akiknek a szülei külföldön tartózkodtak. Az ő számukra Miss Bulstrode mindig érdekes vakációról gondoskodott. Minden felvételnél Miss Bulstrode szava döntött.

Most a kandalló mellett állt, és a nyafogós hangú Mrs. Gerald Hope-ot hallgatta. Óvatos előrelátással nem mondta neki, hogy foglaljon helyet.

– Tudja, Henrietta rendkívül érzékeny lélek. Rendkívül érzékeny. A háziorvosunk azt mondja…

Miss Bulstrode gyöngéd együttérzéssel bólintott, és nem mondta ki, amit gondolt:

„Te szamár, hát nem tudod, hogy minden ostoba anya ezt mondja a gyermekéről?”

Helyette határozottan csak ennyit mondott:

– Nyugodt lehet, Mrs. Hope. Miss Rowan, tantestületünk tagja nagyszerű pszichológus. Bizonyos vagyok benne, hogy egy-két év múlva örömmel és meglepetve látja majd, mennyire megváltozik Henrietta („aki különben kedves, értelmes gyerek, sokkal okosabb, mint te vagy”).

– Én is biztos vagyok benne! Hiszen a Lambeth kislánnyal is csodát tettek. Igen, csodát! És nagyon örülök… Jaj, most jut eszembe, hogy körülbelül hat hét múlva Dél-Franciaországba megyünk. Elvinném Henriettát is. Egy kis változatosság nem árt neki.

– Sajnos ez lehetetlen – mondta Miss Bulstrode határozottan, de kedves mosollyal, mintha szívességet tenne, és nem szívességet tagadna meg.

– De hát… – Mrs. Hope arca idegesen megrándult – attól félek, hogy ragaszkodnom kell hozzá. Utóvégre az én gyerekem.

– Természetesen. Ez pedig az én iskolám – felelte Miss Bulstrode.

– Bocsánat, de akkor viszem el a gyereket az iskolából, amikor nekem tetszik.

– Hogyne, igen – mondta Miss Bulstrode. – Csakhogy vissza már nem hozhatja.

Mrs. Hope most már mérges volt.

– Ha meggondolom, mennyit fizetünk…

– Természetesen – mondta Miss Bulstrode. – Önök ebbe az iskolába akarták adni a lányukat. Akkor pedig el kell fogadni az iskolát olyannak, amilyen, és olyan drágának is, amilyen. Mint ezt a gyönyörű Balenciaga-kreációt is, amit visel, Mrs. Hope. Balenciaga, ugye? Nagy öröm olyan asszonyt látni, akinek van érzéke az elegáns öltözködéshez…

Megszorította Mrs. Hope kezét, és már vezette is az ajtó felé.

– Nem kell aggódnia. Ó, hiszen Henrietta is itt van, várja az édesanyját. – Örömmel nézett végig Henriettán, aki kedves, nyugodt, értelmes lány volt, különb anyát érdemelt volna. – Margaret, kérem, vigye Henriettát Miss Johnsonhoz.

Miss Bulstrode visszament a szobájába, és a következő pillanatban már franciául beszélt.

– Természetes, kegyelmes uram, hogy kedves unokahúga megtanulhatja itt a modern táncokat is. Ez társasági szempontból fontos dolog. És nagyon fontos a nyelvtanulás is.

A következő vendégeket olyan erős illatfelhő előzte meg, hogy Miss Bulstrode majdnem elszédült.

„Egy egész üveg parfümöt locsol magára mindennap” – gondolta, miközben a fényűzően öltözött sötét bőrű asszonyt üdvözölte.

– Örvendek, madame!

A madame bájosan mosolygott.

A hatalmas, fekete szakállas keleti férfi megfogta Miss Bulstrode kezét, mélyen fölé hajolt, és igen jó angolsággal mondta:

– Abban az örömben van részem, hogy idekísérhettem Shaista hercegnőt.

Miss Bulstrode mindent tudott az új növendékről, aki egy svájci nevelőintézetből jött ide, de nem tudta biztosan, ki az, aki idekísérte. Nem az uralkodó, találgatta, valószínűleg csak a követ vagy az ügyvivő. A biztonság kedvéért kegyelmes úrnak szólította, és biztosította, hogy a leányka jó kezekben lesz.

Shaista udvariasan mosolygott. Ő is igen divatosan volt öltözve, és erős illatfelhő lengte körül. Miss Bulstrode tudta, hogy tizenöt éves, de mint a keleti nők általában, idősebbnek látszott – érett nőnek. Miss Bulstrode beszélgetett vele a tanulmányairól, és örömmel hallotta, hogy a hercegnő kifogástalan angolsággal válaszol, és nem vihog. A modora sokkal kellemesebb volt, mint a félszeg angol kamaszlányoké. Gyakran gondolta, hogy jó volna valahova Keletre küldeni az angol lányokat, hogy egy kis udvariasságot és jó modort tanuljanak. Így udvariaskodtak kölcsönösen, majd a szoba újra kiürült, csak az erős parfüm illata maradt meg benne, és Miss Bulstrode ki is nyitotta mind a két ablakot, hogy legalább egy keveset kiszellőztessen belőle.

A következő látogató Mrs. Upjohn volt leányával, Juliával.

Mrs. Upjohn rokonszenves fiatalasszony volt, harmincas éveinek a vége felé járt, a haja homokszínű, az arca szeplős, és a kalapja meglehetősen furcsa; nyilván az ünnepélyes alkalom tiszteletére vette fel, olyanfajta fiatalasszony volt, aki hajadonfőtt szokott járni.

Julia is szeplős volt, értelmes, nyílt tekintetű és láthatóan jókedvű.

Gyorsan elintézték a formaságokat, és Margaret hamarosan elvitte Juliát Miss Johnsonhoz. A lány derűsen búcsúzott el az anyjától.

– Viszlát, anya! Óvatosan bánj a gázzal, mert már nem leszek melletted!

Miss Bulstrode mosolyogva fordult Mrs. Upjohnhoz, de őt sem ültette le. Akármilyen jó benyomást tett rá Julia, lehet, hogy Mrs. Upjohn is azzal kezdi, hogy a lánya nagyon érzékeny.

– Van valami, amit még el akar mondani Juliáról? – kérdezte.

– Azt hiszem, nincs – felelt vidáman Mrs. Upjohn. – Julia olyan, mint a többi gyerek. Egészséges, nincs vele semmi baj. Azt hiszem, elég jó esze van, de az anyák rendszerint okosnak tartják a gyereküket.

– Sokféle anya van – mondta Miss Bulstrode.

– Igazán nagy áldás, hogy Julia ide jöhet – mondta Mrs. Upjohn. – Tulajdonképp a nagynéném fizeti, vagy legalábbis segít benne. Én nem volnék képes rá. Nagyon örülök, és Julia is boldog. – Kinézett az ablakon, és irigykedve folytatta. – Milyen gyönyörű a kert! És milyen rendezett. Bizonyára több kertészük van.

– Három kertészünk volt – mondta Miss Bulstrode –, de most csak azzal kell beérnünk, aki a faluból jelentkezik.

– Az a baj manapság – mondta Mrs. Upjohn –, hogy aki kertésznek mondja magát, rendszerint nem is kertész, hanem tejesember, aki a szabad idejében csinálni akar valamit, vagy egy nyolcvanéves aggastyán… Nahát! – kiáltotta hirtelen, még mindig kibámulva az ablakon. – Ez aztán különös!

Miss Bulstrode rosszul tette, hogy nem figyelt erre a meglepett felkiáltásra. Ő ugyanis a másik ablakon nézett ki, a rododendronok felé, és a szerencsétlen Lady Veronica Carlton-Sandwayst pillantotta meg, amint magában motyogva, botladozva megy a kerti úton, nagy fekete bársonykalapja a fülére csúszva. Szemmel láthatóan megint ivott.

Lady Veronica sajnos közismert volt erről a gyengeségéről. Bájos asszony, nagyon szereti az ikerlányait, és ha, mondjuk úgy, magánál volt, nagyon kellemes társaságnak számított. De sajnos, időnként nem volt magánál. Férje, Carlton-Sandways őrnagy elég jól elboldogult vele. Egy rokonuk lakott náluk, szemmel tartotta az asszonyt, és adott alkalommal tapintatosan eltüntette szem elől. A sportnapon az őrnagy is, a rokon is megjelent Lady Veronicával, aki ilyenkor teljesen józan volt, gyönyörűen kiöltözött, és mintaszerű anyának bizonyult. De néha, ha mégis italra tett szert, felöntött a garatra, és ilyenkor mindig a lányait kereste, hogy biztosítsa őket anyai szeretetéről. Az ikrek már reggel megérkeztek vonattal, senki sem számított Lady Veronicára.

Mrs. Upjohn még mindig beszélt, de Miss Bulstrode nem figyelt rá. Aggodalmasan fontolgatta, mit lehetne tenni, mert látta, hogy Lady Veronica kötekedő kedvében van. Szerencsére, mintha csak az égből pottyant volna, megjelent Miss Chadwick, lélegzete kissé elfulladt.

„Derék öreg Chaddy! – gondolta Miss Bulstrode. – Mindig lehet rá számítani, akár a kezét vágja el valaki, akár egy részeg szülőt kell megfékezni.”

– Felháborító! – kiabálta Lady Veronica. – Nem akarták, hogy eljöjjek… nem akartak ideengedni… túljártam Edith eszén… Úgy tettem, mintha lefeküdnék… de aztán kihoztam a kocsit… Edith bottal ütheti a nyomomat… az a vén satrafa… Senki nem nézne rá kétszer… A rendőr veszekedett velem… azt mondta, nem vezethetek autót így… Hülyeség… Megmondom Miss Bulstrode-nak, hogy hazaviszem a lányokat… Azt akarom, hogy otthon legyenek… Nincs szebb az anyai szeretetnél…

– Mennyire igaza van, Lady Veronica! – mondta Miss Chadwick. – Igazán örülök, hogy látom. Jöjjön, nézze meg az új tornacsarnokot! Tetszeni fog magának.

Ügyesen az ellenkező irányba terelte a bizonytalan léptű Lady Veronicát.

– Azt hiszem, hogy a lányokat is ott találjuk – mondta derűsen Miss Chadwick. – Szép új tornacsarnok, új öltözőszekrények, még szárítóhelyiség is van a fürdőruháknak…

Hangja elhalt a távolabbi bokrok mögött.

Miss Bulstrode megkönnyebbülten sóhajtott fel. Jól van, Chaddy! Milyen derék teremtés! Nem éppen modern gondolkodású, a matematikát leszámítva nem is nagyon eszes, de mindig lehet rá számítani.

Egy kis bűntudattal fordult vissza a vendégéhez, aki még mindig jókedvűen mesélt:

– Persze nem álöltözetben, nem fegyverrel – mondta. – Szó sem volt ejtőernyőről, szabotázsról, röpcédulákról. Nem is lett volna merszem hozzá. Sokszor unalmas volt. Irodai munka. Szervezés. Dolgok megtervezése a térképen, és nem úgy, ahogy a könyvekben le szokták írni. De azért néha érdekes is volt és izgalmas is, ahogy mondtam… Az a sok titkos ügynök Genfben és a környékén, látásból mind ismerték egymást, este sokszor ugyanabban a bárban futottak össze véletlenül. Akkor még nem voltam férjnél. Nagyon érdekes volt. – Hirtelen abbahagyta, mentegetőző és kedves mosollyal. – Bocsásson meg, hogy ennyit fecsegek. Elrabolom az idejét, pedig mennyi mindenkivel kell beszélnie…

Kezet nyújtott, köszönt, és elment.

Miss Bulstrode egy pillanatig összeráncolt szemöldökkel nézett utána. Maga sem tudta, miért, de kellemetlen érzése támadt. Ösztöne azt súgta, hogy elmulasztott valamit, ami fontos lehetett.

Elhessegette magától ezt az érzést. Kezdődik a nyári félév, sok szülővel kell még beszélnie. Az intézet soha ilyen népszerű, soha ilyen sikeres nem volt még. A Minerva maga a tökéletesség.

Miss Bulstrode nem sejtette, hogy néhány hét múlva a Minervát bajok áradata önti el. Zűrzavar, gyilkosság, mindenféle rémség üt itt tanyát. És az előjáték mindehhez már el is kezdődött.

1. Lázadás Ramatban

Körülbelül két hónappal azelőtt, hogy a Minervában megkezdődött a nyári félév, olyan események történtek a messzi Keleten, amelyeknek váratlan következményei hatással voltak a híres intézet egész sorsára.

A ramati palota egyik termében két fiatalember üldögélt. Pipáztak, és a közeljövőről beszélgettek. Az egyik fiatalember a sötét bőrű, sima, olajbarna arcú, nagy, mélabús szemű Ali Juszuf herceg volt, Ramat uralkodója. A másik fiatalember szőke, szeplős és vagyontalan, de azért gondjai nem voltak, mert mint őfensége magánrepülőgépének pilótája, igen szép fizetést kapott. A rangjuk tehát nagyon is különbözött, de azért teljesen egyenrangúnak tekintették egymást. Egy iskolába jártak Angliában, akkor barátkoztak össze, és ez a barátság még most is tartott.

– Ránk lőttek, Bob – mondta a herceg hitetlenkedve.

– Ránk bizony – bólintott Bob Rawlinson.

– Ez nem volt tréfa. Le akartak szedni gépestől.

– Le bizony – mondta Bob komoran.

Ali elgondolkozott.

– Aligha érdemes újra megpróbálni.

– Lehet, hogy akkor nem lesz ilyen szerencsénk. Az az igazság, Ali, hogy túl soká késlekedtünk. Két héttel ezelőtt kellett volna elmenni. Mondtam neked.

– Nem szeretem a szökést – mondta Ramat uralkodója.

– Megértelek. De ne feledd, amit Shakespeare vagy valami hasonló költőféle mondott arról, ki futva menti életét, hogy másnap új csatára keljen.

– Ha elgondolom – mondta a herceg keserűen –, mennyit áldoztam arra, hogy boldoggá tegyem ezt az országot! Kórházak, iskolák, népjólét…

Bob Rawlinson félbeszakította a felsorolást.

– Mit szólnál a nagykövetséghez?

Ali Juszuf elvörösödött.

– A nagykövetségen keressek menedéket? Azt már nem! A lázadók különben is megrohamoznák az épületet, nem sokat törődnének a területenkívüliséggel. Minden népszerűségemet elveszteném. Úgyis az a fő vádjuk ellenem, hogy túlságosan haladó vagyok. – Felsóhajtott. – Nehéz ezt az egészet megérteni! – Gyermetegen tűnődött, mintha még huszonöt éves sem volna. – A nagyapám kegyetlen ember volt, igazi zsarnok. Sok száz rabszolgája volt, rettenetesen bánt velük. A törzsi háborúkban irgalmatlanul lemészárolta az ellenfeleit. A neve hallatára reszketett mindenki. És még mindig csodálják! Tisztelik az emlékét! A nagy uralkodó! És én? Mit tettem én? Kórházakat, iskolákat építtettem, lakásokat… ez kell a népnek, nem igaz? Vagy azt szeretnék, hogy úgy uralkodjak, mint a nagyapám?

– Lehet – mondta Bob. – Nem igazságos dolog, de lehet, hogy így van.

– De miért, Bob? Miért?

Bob Rawlinson sóhajtott, fészkelődött, és megpróbálta szavakba foglalni a gondolatait. Nehezen boldogult.

– Hát mert akkor – mondta – olyan izgalmas volt minden. Ez lehet az oka. Ő olyan… olyan drámai volt… Nem tudom, érted-e, mit akarok mondani.

Ránézett a barátjára, aki igazán nem volt drámai jellem. Derék, becsületes, jóakaratú, csöndes fiú. Bob nagyon szerette. Nem kalandor, nem erőszakos. Angliában nem nagyon szeretik az erőszakos kalandorokat. Lehet, hogy errefelé igen, gondolta Bob.

– De hát a demokrácia… – mondta Ali.

– A demokrácia olyan szó, aminek mindenütt más az értelme – lóbálta meg Bob a pipáját. – De kevés helyen az, aminek a görögök mondták valamikor. Ha téged kitaszítanak innen, valamilyen öndicsőítő hordószónok kerül hatalomra, és aki nem úgy táncol, ahogy ő fütyül, annak lecsapja a fejét. És figyeld meg, azt fogja mondani, hogy ez a demokrácia. És az embereknek tetszeni fog. Izgalmas lesz. Vér fog folyni.

– De hiszen nem vagyunk már vadak! Művelt, civilizált emberek vagyunk.

– Annak is sokféle értelme lehet – mondta Bob kissé határozatlanul. – Meg aztán a legcivilizáltabb emberben sem olyan nehéz felébreszteni a vadembert.

– Lehet, hogy igazad van – mondta Ali gyászosan.

– Az emberek, úgy látszik, azt nyelik le a legnehezebben, ha valaki a józan ész szabályai szerint akarja irányítani őket – mondta Bob. – Én nem vagyok valami okos ember, ezt te tudod a legjobban, Ali, de néha azt hiszem, hogy a világnak éppen erre volna szüksége, egy szemernyi józan észre. – Letette a pipáját. – De most ne törődjünk ezzel! Azon gondolkozzunk, hogyan juthatsz ki innen! Van a hadseregben valaki, akiben megbízhatsz?

A herceg lassan megrázta a fejét.

– Két héttel ezelőtt azt mondtam volna, hogy igen. De most már nem vagyok biztos benne.

Bob bólintott.

– Pokoli helyzet. Ebben a palotában sem szeretek már lenni. Borsódzik tőle a hátam.

– Igen, minden tele van kémekkel… – felelte nyugodtan a herceg. – Mindent hallanak, mindent tudnak.

– Még a hangárokban is kémek lappanganak! – vágott közbe Bob. – Az öreg Ahmed derék ember. Rajtakapott egy szerelőt, hogy babrált valamit a motorral. Egy megbízható szerelőt! Ide hallgass, Ali! Ha meg akarjuk próbálni a szökést, gyorsan kell indulnunk!

– Tudom, tudom. Ha itt maradok, megölnek.

Minden ijedtség, sőt izgalom nélkül beszélt, inkább csak érdeklődés volt a hangjában.

– Ami azt illeti, megölhetnek másutt is – mondta Bob. – Csak északnak mehetünk. Arrafelé nem kaphatnak el. De akkor át kell repülni a hegyek között. És az évnek ebben a szakában… – Megvonta a vállát. – Tisztában kell lenned vele, hogy fene kockázatos.

Alinak megnyúlt az arca.

– Ha valami baj ér téged, Bob…

– Velem ne törődj, Ali. Nem magamra gondoltam. A magamfajta repülő előbb-utóbb otthagyja a fogát. Sose kerültem a veszélyt. Nem, én téged féltelek. Nem mernélek rábeszélni sem erre, sem arra. Ha a hadsereg egy része hűséges…

– Nem szívesen szököm meg – mondta Ali egyszerűen –, de nem szeretnék vértanú lenni. – Egy-két percig hallgatott, aztán sóhajtva folytatta: – Hát akkor meg kell kísérelnünk. De mikor?

Bob vállat vont.

– Minél előbb, annál jobb. Úgy kell kimennünk a repülőtérre, mintha valami természetes okunk volna rá. Például azt mondhatnád, hogy felül akarod vizsgálni az útépítést. Uralkodói szeszély. Aztán amikor a kocsid a repülőtér mellett megy el, megállhatsz. A gép készen lesz. Azt mondhatjuk, hogy a levegőből nézzük meg az épülő utat. Beülünk, és megyünk. Csomagot természetesen nem vihetünk magunkkal. Előkészületekre nincs mód.

– Nem is akarok elvinni semmit… csak ezt…

Elmosolyodott, és ettől a mosolytól megváltozott az arca, az egész lénye. Most már nem olyan volt, mint egy komolykodó fiatalember – őseinek minden ravaszsága és ügyessége, ami megtartotta őket a trónon, benne élt ebben a mosolyban.

– Te a barátom vagy, Bob. Te megláthatod.

Benyúlt az inge alá. Egy kis bőrzacskót húzott elő.

– Ezt akarod elvinni? – kérdezte Bob csodálkozva.

Ali kibontotta a zacskót, és kiöntötte a tartalmát az asztalra.

Bobnak a lélegzete is elállt, aztán füttyentett izgalmában.

– Valódiak?!

– Természetesen. A java része az apámé volt. Minden évben vett egyet-kettőt hozzá. Én is. Különböző helyekről, megbízható emberektől. Londonból, Kalkuttából, Dél-Afrikából. Családi szokás ez nálunk. Szükség esetére. – Tárgyilagos hangon tette hozzá: – Ennek az értéke körülbelül háromnegyed millió font.

– Háromnegyed millió… – álmélkodott Bob, és beletúrt a kövekbe. – Elképesztő. Mint a mesében.

– Igen – mondta Ali csöndesen. – De az ilyen drágakövek sok embert megkísértenek. Gonosz dolgok járnak a nyomukban: halál, erőszak, gyilkosság. És az asszonyokat még a férfiaknál is jobban megvadítják. Nem csak az értékük miatt. A kövekben lehet a varázs. Mind magának akarja őket, hogy ott legyenek a nyakán, a keblén. Nem merném ezeket egyetlen nőre sem bízni. Csak rád merem bízni, Bob.

– Rám? – ámult el Bob.

– Igen. Nem akarom, hogy ez a kincs az ellenségeim kezébe kerüljön. Nem tudom, mikor tör ki a lázadás. Lehet, hogy már ma. Talán meg sem érem a délutánt, el sem juthatok a repülőtérre. Fogd ezt a zacskót, és tedd meg, amit megtehetsz!

– Nem értem… Mit csináljak vele?

– Intézd el, hogy biztonságban kikerüljön ebből az országból – mondta az uralkodó, és nyugodt arccal nézett izgatott barátjára.

– Azt akarod, hogy én vigyem ki helyetted?

– Így is mondhatjuk. De hátha okosabbat is ki tudsz találni.

– Azt sem tudom, hogyan fogjak hozzá.

Ali hátradőlt a székben, és jókedvűen elmosolyodott.

– Neked van józan eszed. És becsületes vagy. És már az iskolában is volt mindig valami remek ötleted. Megadom neked egy ember nevét és címét, aki nekem szokott dolgozni ezekben az ügyekben. Ha meghalnék… Ne vágj ilyen búbánatos képet, Bob. Tedd meg, amit megtehetsz! Csak ennyit kérek. Nem foglak kárhoztatni, ha nem sikerül. Úgy lesz, ahogy Allah akarja. Nekem ez roppant egyszerű. Nem akarom, hogy a holttestemen megtalálják ezeket. Nincs tovább! – Megvonta a vállát. – Ahogy mondtam, minden úgy lesz, ahogy Allah akarja.

– Azt mondtad, hogy becsületes vagyok. De ez háromnegyed millió! Nem félsz, hogy nekem is az eszemet veszi?

A herceg szeretettel nézett a barátjára.

– Furcsa – mondta –, de nem félek tőle.

2. Egy nő az erkélyen

Bob soha életében nem érezte olyan boldogtalannak magát, mint amikor végigment a palota kongó márványtermein. Az a tudat, hogy háromnegyed millió font értékű drágakövet visz a zsebében, rettenetes szomorúsággal töltötte el a lelkét. Félt, hogy az arcán is meglátszik, milyen kincs van nála. Pedig megnyugodhatott volna: szeplős képe ugyanolyan derűs volt, mint máskor.

Odakint az őrség előírásosan tisztelgett neki. Bob kábultan indult meg a zsúfolt főutcán. Hová menjen? Mit csináljon? Fogalma sem volt. Rövid az idő!

A főutca olyan volt, mint a Közel-Kelet legtöbb főutcája: a mocsok és a pompa sajátos keveréke. Bankok vigyázták újonnan épített palotáikat, megszámlálhatatlan kis üzlet pedig olcsó műanyag kacatjainak kollekcióját kínálta. Valószínűtlenül állt egymás mellett a babacipő és az öngyújtó, a varrógép és az autóalkatrész. Gyógyszertárak rakták ki légyköpetes, eredeti gyógyszereiket terjedelmes megjegyzéssel, miszerint ezek a penicillin minden formáját és antibiotikumok seregét tartalmazzák. Nagyon kevés üzletben volt bármi is, amit az ember meg akart volna venni, kivéve a legújabb svájci órákat, melyek százait egy apró kirakatba zsúfolták. A választék olyan nagy volt, hogy a vásárlót elkápráztatta és visszavonulásra késztette már a töméntelen óra puszta látványa is.

Bob kábán gyalogolt, nekiütközött a járókelőknek, de összeszedte magát, bár még most sem tudta, hova menjen. Betért egy kávéházba, és citromos teát rendelt. Lassan iszogatta. A kávéház megnyugtatta. Szemben vele egy öregember morzsolgatta borostyánkő olvasóját. Ketten sakkoztak. Kellemesen el lehetett üldögélni itt. És gondolkodni.

Volt min gondolkodnia. Háromnegyed millió fontnyi drágakövet nyomtak a markába, és ki kell találnia valamit, hogy a kövek kijussanak az országból. És nincs vesztegetni való ideje. A bomba akármikor robbanhat.

Ali bolond. Háromnegyed milliót csak úgy odalök a barátja elé. És aztán hátradől a székében, és Allahra bízza a többit. Bezzeg ő nem teheti ezt! Segíts magadon, Isten is megsegít!

Mi a csudát csináljon ezekkel a bitang kövekkel?

A nagykövetségre gondolt. Nem, azt nem szabad belekeverni a dologba. A nagykövetség úgyis visszautasítaná.

Keríteni kellene valakit, aki nem gyanús, és aki nem gyanús módon utazik el ebből az országból. Egy üzletember vagy egy turista volna a legjobb. Akinek nincsenek politikai kapcsolatai, akinek a csomagját csak tessék-lássék nézik meg – ha ugyan megnézik egyáltalán. Igaz, az út másik vége is kockázatos. Szenzáció a londoni repülőtéren. Valaki háromnegyed millió értékben drágakövet akar becsempészni, és így tovább. De hát meg kell kockáztatni. Valamilyen közönséges, jóhiszemű utassal.

És Bobnak hirtelen nagyszerű ötlete támadt. Joan, hát persze hogy Joan! A nővére, Mrs. Sutcliffe. Két hónapja van itt, mert a lányának, Jennifernek tüdőgyulladása volt, és az orvosok sok napfényt és száraz levegőt ajánlottak a gyereknek. Négy vagy öt nap múlva indulnak haza hajóval.

Joan tökéletes lesz. Igaz, Ali mondott valamit az asszonyokról és a drágakövekről. Bob elmosolyodott. Joan nem fogja elveszíteni a fejét a drágakövek láttán. Józan teremtés. Igen, Joanban meg lehet bízni.

De azért álljunk meg egy pillanatra! Valóban meg lehet bízni benne? A becsületében igen. És a titoktartásában? Bob megrázta a fejét. Joan elszólná magát, nem tudná megállni, hogy ne beszéljen. Vagy ami még rosszabb, hogy ne célozgasson. „Valami fontosat viszek. Egy szót sem szabad szólnom senkinek. Rettenetesen izgalmas!”

Joan sohasem tudott titkot tartani, bár mindig megharagszik, ha ezt a szemébe mondják. Nem szabad tudnia róla, mit visz. Neki is biztonságosabb. Egy kis csomagocskát kell csinálni a kövekből, ártalmatlannak látszó csomagocskát. És ki kell találni hozzá valamit. Ajándék? Megbízatás? Majd csak eszébe jut valami.

Az órájára nézett, és felállt. Sürget az idő. Észre sem vette a déli hőséget, sietve ment az utcán. Minden nyugodt volt. A felszínen semmi sem látszott. Csak a palotában lehetett érezni az izzást, a kémkedést, a sugdolózást. A hadsereg? Minden a hadseregtől függ. Ki a hűséges, ki az áruló? Az államcsínyt meg fogják kísérelni. De hogy sikerül-e vagy sem?

Gondterhelten lépett be Ramat legjobb szállodájába. Szerényen Ritz Savoy-nak hívták, és hatalmas, modern homlokzata volt. Három évvel ezelőtt nagy felhajtással nyitotta meg egy svájci menedzser, egy bécsi séf és egy olasz főpincér. Minden csodálatos volt. Elsőként a bécsi séf ment el, majd a svájci menedzser követte. Mára az olasz főpincér is lelépett. Az ételek továbbra is nagyratörők, de rosszak voltak, a szolgáltatás irtózatos, és a drága vízvezeték jó része is tönkrement.

A portás jól ismerte Bobot, és mosolyogva üdvözölte.

– Jó napot kívánok, őrnagy úr! Mrs. Sutcliffe-et keresi? Kirándulni ment a kislánnyal.

– Kirándulni? – Bob megcsóválta a fejét. – Kirándulni, ilyenkor?

– Mr. és Mrs. Hursttel, az olajtársaságiakkal mentek el – mondta a portás. Itt mindenki mindent tud. – A Kalat Diwa-i gáthoz indultak.

Bob nagyot nyelt. Joan órák hosszat nem lesz itthon.

– Felmegyek a szobájába – mondta, és már nyújtotta is a kezét a kulcsért.

A nagy, kétágyas szoba meglehetősen rendetlen volt, mint mindig. Joan Sutcliffe nem sokat törődik a renddel. Golfütők a széken, teniszütők az ágyra hajítva. Ruhák szanaszéjjel, az asztalon filmek, levelezőlapok, könyvek, a bazárból származó, de többnyire Birminghamben vagy Japánban készített népművészeti tárgyak.

Bob körülnézett, megnézte a táskákat, bőröndöket. Mit csináljon? Arról most már szó sem lehet, hogy találkozzon Joannal, mielőtt a repülőtérre megy. Csomagolja be a köveket, és írjon hozzá egy cédulát? Nem, rázta meg a fejét. Tudta, hogy majdnem mindig követik. Valószínűleg most is követték a palotából a kávéházba, a kávéházból pedig ide. Nem vett észre senkit – de tudta, hogy ügyesek. Abban ugyan semmi gyanús sincs, hogy meglátogatja a testvérét, de ha csomagot és levelet hagy itt, a levelet is, a csomagot is fel fogják bontani.

És az idő megy… rohan…

Háromnegyed millió font értékű drágakő van a zsebében.

Egyszerre csak elmosolyodott, és elővette a zsebéből a kis szerszámoskészletét. Látta, hogy Jennifernek van gyurmája, annak jó hasznát veheti.

Gyorsan, ügyesen dolgozott. Egyszer felnézett, gyanakodva pillantott a nyitott ablakra. Nem, a szobának nincs erkélye. Csak az idegei rosszak, azért érezte, hogy figyelik.

Befejezte a munkát, és elégedetten bólintott. Senki sem fogja észrevenni a dolgot, ebben bizonyos. Sem Joan, sem más. Legkevésbé Jennifer, aki csak magával foglalkozik, senkit és semmit meg nem lát.

Eltüntette a munka nyomait, mindent a zsebébe söpört. Aztán töprengve körülnézett.

Maga elé húzta Mrs. Sutcliffe írótömbjét, és elgondolkozva üldögélt. Valamit írnia kell Joannak.

De mit írhat? Valamit, amit Joan megért – de ha más olvassa, nem sejt meg belőle semmit.

Lehetetlen. Bob szabad idejében szívesen olvasott kalandregényeket, és azokban csodálatos rejtjeles üzeneteket írnak – igaz, valaki mindig megfejti őket! De ő nem is tudja, hogyan rejtjelezzen valamit – Joan pedig el sem tudná olvasni, ha nem tenné ki a pontot az „i”-re, vagy elfelejtené áthúzni a „t”-t.

Aztán megnyugodott. Van rá más mód is. El kell terelni a figyelmet Joanról. Valami teljesen érdektelen dolgot kell írni. És mással kell üzenni, aki majd csak Angliában mondja el Joannak.

Gyorsan ezt írta:

Drága Joan!

Beugrottam hozzátok, hogy megkérdezzem, nem golfozunk-e egy kicsit ma este, de hallom, hogy a gáthoz mentetek, és biztosan fáradt leszel. Mit szólsz a holnap estéhez? Ötkor találkozhatnánk a klubban.

Bob

Meglehetősen ártalmatlan üzenet, hiszen talán soha többé nem látja Joant, de minél ártalmatlanabb, annál jobb. Joan ne keveredjen bele semmiféle kellemetlenségbe, sőt ne is tudja, hogy kellemetlenség is érheti. Nem tud színlelni. Az egyetlen dolog, ami megvédheti, ha csakugyan nem tud semmiről.

És ennek a levélnek még egy érdeme van: ha valaki elolvassa, azt hiheti, hogy Bobnak esze ágában sincs szökni.

Pár pillanatnyi gondolkodás után felhívta az angol nagykövetséget. Csakhamar kapcsolták is Edmundsont, régi barátját, a harmadtitkárt.

– Te vagy az, John? Itt Bob Rawlinson beszél. Nem találkozhatnánk valahol, amikor végzel? Korábban nem lehet? Meg kell tenned, öregfiú! Nagyon fontos… Nőről van szó… – Zavartan köhécselt. – Csodálatos nő! Mintha nem is földi lény volna! Csak hát nehéz eset.

Edmundson hangjából megbotránkozás érződött.

– Ejnye, Bob, ezek az örökös nőügyek! Nem bánom, legyen két óra! – És letette a kagylót.

Bob hallotta azt a kis kattanást is, amikor a lehallgató leteszi a kagylót.

Derék öreg Edmundson! Amióta tudták, hogy Ramatban kihallgatnak minden telefonbeszélgetést, megállapodtak néhány dologban. A „csodálatos nő, aki mintha nem is földi lény volna” sürgős és fontos dolgot jelent.

Tehát Edmundson felveszi két órakor a kereskedelmi bank előtt, és ő elmondja neki, hová rejtette a zacskót. Megmondja, hogy Joan nem tud semmiről, és hogy a dolog fontos, bármi történjen is ővele, Bobbal. Joan és Jennifer csak hat hét múlva ér haza, Angliába. Addigra a lázadás kitör, és vagy sikerül, vagy leverik. A herceg Európában lesz, vagy meghaltak mind a ketten. Elég sokat el fog mondani Edmundsonnak, de nem mindent.

Még egyszer körülnézett a szobában. Semmi sem változott: rendetlen, otthonos, kellemes szoba. Csak egy ártalmatlan üzenet került oda. Letette az asztalra, és kiment. Senki sem volt a folyosón.

A nő, aki a Joan Sutcliffe melletti szobában lakott, visszalépett az erkélyről. Tükör volt a kezében.

Eredetileg azért ment ki a szobájából, hogy alaposabban szemügyre vegye azt a szőrszálat, amelynek volt mersze kiütközni az állán. Csipesszel kitépte, aztán újra megvizsgálta az arcát az erkélyen.

Megnyugodott, hogy nem látszik semmi, de aztán észrevett valamit. A kezében tartott tükörben látta Joan Sutcliffe öltözőtükrét, és abban a tükörben egy férfit, aki különös dolgot művelt.

Olyan különös és meglepő dolgot, hogy a nő csak állt mozdulatlanul, és figyelt. A férfi nem láthatta őt az asztal mellől.

Ha oldalra néz, megláthatta volna, hogy a nő tükre megcsillan az öltözőtükörben, de nagyon lefoglalta a munkája.

Igaz, egyszer hirtelen feltekintett, és az ablakra nézett, de mert semmit sem látott, dolgozott tovább.

A nő figyelte, amíg el nem készült. Látta, hogy utána ír valamit, és a cédulát az asztalra teszi. Aztán arrább lépett; most már nem lehetett látni, de hallotta, hogy telefonál. Hogy mit mondott, azt nem értette, de elég könnyed volt, és természetesen hangzott. Aztán nyílt és csukódott az ajtó.

A nő várt néhány pillanatig. Végre kinyitotta az ajtaját. A folyosó végén egy szolga motozott egy tollseprővel. Befordult a másik saroknál, és eltűnt.

A nő máris ott volt a szomszéd szoba ajtajánál. Tudta, hogy zárva van, de ez nem zavarta. Egy hajtű és egy vékony pengéjű kis zsebkés segítségével ügyesen kipattintotta a zárat.

Bement, és becsukta maga mögött az ajtót. Felkapta a levelet. A borítékot könnyű volt kinyitni. Összeráncolta a homlokát. Ebből semmit sem lehet megérteni.

Újra lezárta a borítékot, és körülnézett.

Már nyújtotta a kezét, amikor hangos beszédet hallott a nyitott ablakon át odalentről. Ismerte ezt a női hangot, az ebben a szobában lakó asszony hangja volt. Magabiztos, határozott, kioktató hang.

Az ablakhoz surrant.

Joan Sutcliffe állt a lenti teraszon a lányával, egy csöndes, sápadt, tizenöt éves gyerekkel, és most tudatta a világgal és az angol konzulátusról jött magas és igen kétségbeesett ábrázatú férfiúval, hogy mi a véleménye az ilyen hirtelen rendelkezésekről.

– Hát ez képtelenség! Életemben nem hallottam ilyesmit! Hiszen minden olyan nyugodt, mindenki olyan barátságos itt. Ez valami ostoba vaklárma!

– Reméljük, kedves Mrs. Sutcliffe, nagyon reméljük. De a nagykövet úr őméltósága azt mondta, hogy az ő felelőssége…

Mrs. Sutcliffe félbeszakította. Nem nagyon törődött a nagykövet úr felelősségével.

– Tudja, mennyi poggyászunk van? Jövő szerdán akarunk hazautazni hajóval, mert a tengeri út jót fog tenni Jennifernek. Az orvos mondta. Képtelenség, hogy most egyszerűen átrepítsenek Angliába!

A szerencsétlen konzulátusi alkalmazott megjegyezte, hogy nem szükséges Angliába repülniük. Adenig repülnek, és ott átszállhatnak arra a hajóra, amelyikkel eredetileg is menni akartak.

– Az összes csomagunkkal?

– Természetesen ezt is el lehet intézni. Már itt is van a kocsi. Csak fel kell rakni rá mindent.

– Hát akkor… – Mrs. Sutcliffe megadta magát. – Akkor, úgy látszik, csomagolnunk kell.

– Mégpedig nagyon gyorsan, ha szabad kérnem.

A szomszéd szobában lakó nő sietve visszahúzódott. Gyorsan megnézte az egyik táskán a címet. Aztán kisurrant a szobából. Abban a pillanatban csukta be a saját ajtaját, amikor Mrs. Sutcliffe megjelent a folyosó végén.

A portás idáig szaladt utána.

– A kedves fivére, az őrnagy úr volt itt. Bement a szobájába. Azt hiszem, hogy már eltávozott. Éppen elkerülték egymást.

– Köszönöm – mondta Mrs. Sutcliffe, és a lányához fordult. – Úgy látszik, Bob is aggodalmaskodik. Én ugyan semmiféle nyugtalanítót nem láttam. Ejnye, az ajtó nyitva van. Micsoda gondatlanság!

– Talán Bob hagyta így – mondta Jennifer.

– Kár, hogy nem találkoztunk. Nézd csak, levelet is írt! – mondta Mrs. Sutcliffe, és feltépte a borítékot. – Úgy látszik, Bob mégsem aggodalmaskodik – jelentette ki diadalmasan. – Biztos nem is tud a dologról. Diplomáciai fontoskodás az egész. Utálok csomagolni ilyen melegben! Olyan ez a szoba, mint egy kazán. Jennifer, szedd ki a holmidat a szekrényből meg a fiókokból. Hajigáljunk be mindent. Majd a hajón becsomagolunk rendesen.

– Még sohasem láttam forradalmat – mondta Jennifer elmélázva.

– Nem is kell, hogy láss – mondta az anyja szigorúan. – Különben is, meglátod, igazam lesz. Nem történik semmi.

Jennifer csalódottnak látszott.

3. Mr. Robinson

Hat hét múlva egy fiatalember halkan kopogtatott Bloomsburyben egy ajtón, és amikor azt mondták: „Szabad!”, belépett.

Kicsi szoba volt. Az íróasztal mögött egy kövér, középkorú férfi ült, azaz szinte feküdt. Gyűrött ruhája teliszórva szivarhamuval. Az ablak be volt csukva, a levegő szinte kibírhatatlan.

– Nos? – kérdezte a kövér ember idegesen, félig csukott szemmel. – Mi újság?

Pikeaway ezredesről azt mondták, hogy a szeme vagy éppen most csukódik be alvás előtt, vagy éppen most nyílik ki alvás után. Azt is mondták róla, hogy nem ezredes, és hogy a neve nem Pikeaway, de hát az emberek sok mindent beszélnek.

– Edmundson van itt a külügyminisztériumból, uram.

– Igazán? – szólt az ezredes hunyorogva, mintha újra aludni készülne. – A ramati nagykövetség harmadtitkára volt a lázadás idején.

– Igen, uram.

– Akkor csak küldje be – mondta Pikeaway ezredes minden látható öröm nélkül. Egy kissé kihúzta magát, és levert valamicskét a mellényét borító szivarhamuból.

Mr. Edmundson magas, szőke fiatalember volt, roppant szabályszerűen öltözött, és egész valója csöndes nemtetszést fejezett ki a kövér ember láttán.

– Pikeaway ezredes? John Edmundson vagyok. Azt mondták, hogy… látni kíván engem.

– Azt mondták? Ők tudják, hogy miért – mondta az ezredes. – Üljön le – tette hozzá. A szeme újra lecsukódott. De közben azért ismét megszólalt: – Ön Ramatban volt a lázadás idején?

– Igen. Csúnya ügy volt.

– Gondolom. Bob Rawlinson a barátja volt?

– Elég jól ismerem.

– Múlt időben kell mondani. Meghalt.

– Tudom, uram. De nem voltam tisztában vele, hogy… – itt megállt.

– Nálunk nincs miért titkolóznia – mondta Pikeaway ezredes. – Mi mindent tudunk, vagy legalábbis úgy teszünk, mintha tudnánk. Rawlinson a lázadás napján elrepült Ali Juszuffal Ramatból. A gépről azóta nincs hír. Kényszerleszállást végzett valami vad helyen, vagy lezuhant. Egy gép roncsait megtalálták az Arolez-hegységben. Két holttest. A lapok holnap hozzák.

Edmundson csak bólintott.

– Mi mindenről tudunk – folytatta az ezredes. – Azért vagyunk itt. A gép a hegyek fölött repült. Lehet, hogy a légköri viszonyok miatt történt. Valószínűbb, hogy szabotázs. Időzített bomba. Még nincs részletes jelentés. A gép nehezen megközelíthető helyen zuhant le. Díjat tűztünk ki a megtalálására, de az ilyesmi sok időbe telik. Szakértőket kellett kiküldeni, hogy kivizsgálják. Lassú dolog. Jegyzék az idegen kormányhoz, engedély a minisztertől, megvesztegetés… nem is szólva arról, hogy a környékbeliek rég összeszedtek mindent, aminek hasznát vehették.

– Szomorú, nagyon szomorú – mondta Edmundson. – Ali Juszuf haladó, demokratikus meggyőződésű uralkodó lett volna.

– Lehet, hogy éppen ebbe pusztult bele – mondta az ezredes. – De nem az a dolgunk, hogy szomorú történeteket meséljünk. Az a dolgunk, hogy bizonyos… bizonyos vizsgálatokat elvégezzünk. Erre kértek az érdekelt személyek. Kormányunkhoz közel álló személyek. – Keményen nézett a fiatalemberre. – Érti?

– Hallottam valamit – felelte Edmundson vonakodva.

– Talán azt is hallotta, hogy sem az áldozatoknál, sem a roncsban nem találtak értékeket, és tudomásom szerint a környékbeliek sem találtak semmi ilyesfélét. Bár a parasztoknál sohasem lehet tudni. Úgy tudnak hallgatni, akár a külügyminisztérium. Mi mást hallott még?

– Semmit.

– Arról, hogy mégis lehetett ott valami érték. Miért küldték magát ide hozzám?

– Azt mondták, hogy talán ön kérdezni akar tőlem valamit – mondta Edmundson kimérten.

– De akkor feleletet is várok – mondta Pikeaway ezredes.

– Ez természetes.

– Magának, úgy látszik, nem természetes. Nos, mondott-e Bob Rawlinson valamit, fiam, mielőtt elrepült Ramatból? Tudom, hogy Ali bizalmasa volt. Ki vele. Mondott valamit?

– Miről, uram?

Pikeaway ezredes mérgesen nézett rá, és megvakarta a füle tövét.

– Tudom, tudom! – morogta. – Ne beszéljünk erről, hallgassunk arról! Szerintem túlzásba viszik a dolgot. Ha nem tudja, miről beszélek, akkor nem tudja, és kész.

– Mondott valamit – kezdte óvatosan és vonakodva Edmundson. – Valami fontosat szeretett volna közölni velem.

– Aha – mondta az ezredes elégedetten, mintha sikerült volna kihúznia a dugót az üvegből. – Ez érdekes. Mondja csak!

– Sajnos nagyon kevés, amit tudok, uram. Bob és én megállapodtunk valamiben. Tudtuk, hogy Ramatban minden telefont lehallgatnak. Bob sok mindent hallhatott a palotában, és néha nekem is volt mit elárulnom neki. Ha felhívtuk egymást, és nőkről beszéltünk, és közben azt mondtuk valakiről, hogy „mintha nem is földi lény volna”, az valami fontos dolgot jelentett.

– Fontos értesülést?

– Igen. Bob aznap, amikor a lázadás kitört, felhívott, és megegyeztünk, hogy két órakor a szokott helyen leszek, egy bank előtt. De akkorra már nagy zavargás volt az utcán, és a rendőrség elzárta az utat. Nem tudtunk találkozni. És ő még aznap délután elvitte Alit.

– Értem. Azt sem tudja, honnan telefonált?

– Nem. Akárhonnan megtehette.

– Kár. – Aztán csak úgy odavetette: – Nem ismeri Mrs. Sutcliffe-et?

– Bob Rawlinson nővérét? De igen, találkoztam vele odakint. A lányával volt ott. Nem ismertem közelebbről.

– Bizalmas viszonyban voltak a testvérek egymással?

Edmundson elgondolkodott.

– Nem, nem mondhatnám. Mrs. Sutcliffe sokkal idősebb volt Bobnál, és nagyon éreztette vele, hogy ő az idősebbik. Bob a sógorát pedig végképp ki nem állhatta, azt mondta róla, hogy nagyképű szamár.

– Az is. Jelentékeny nagyiparos… és hogy ezek az iparbárók milyen nagyképűek tudnak lenni! Szóval nem hiszi, hogy Bob Rawlinson valami fontos titkot bízott volna a nővérére?

– Nehéz megmondani… de nem, nem hiszem.

– Én sem – bólintott az ezredes. Aztán sóhajtott. – Egyébként Mrs. Sutcliffe és a lánya most érnek haza. Holnap érkeznek Tilburybe a Kelet Császárnője fedélzetén.

Néhány pillanatra csend támadt, az ezredes gondosan szemügyre vette vendégét. Aztán elhatározta magát, és hirtelen kezet nyújtott.

– Köszönöm, hogy eljött.

– Sajnálom, hogy nem mondhattam többet.

És John Edmundson távozott.

A halk szavú fiatalember visszajött.

– Gondoltam, hogy elküldöm Tilburybe, fogadja ő Mrs. Sutcliffe-et – mondta Pikeaway. – Utóvégre az öccsének a barátja volt… De nem. Merev ember. Ilyen a külügyminisztériumban a nevelés. Semmi hajlékonyság. Inkább azt a hogyishívjákot küldöm.

– Dereket?

– Igen – bólogatott Pikeaway ezredes elégedetten. – Úgy látom, lassan kitalálja, mit akarok mondani.

– Igyekszem, uram.

– Az igyekezet nem elég. Siker is kell hozzá. Küldje be Ronnie-t. Van valami munka az ő számára is.

Pikeaway ezredes éppen elalvófélben volt, amikor a Ronnie-nak nevezett fiatalember belépett. Magas volt, barna hajú, izmos, jókedvű és szemtelen.

Pikeaway elnézte egy-két pillanatig, aztán elmosolyodott.

– Mit szólna hozzá, ha egy leányiskolába küldeném? – kérdezte.

A fiatalember szemöldöke felszaladt.

– Leányiskolába? Végre valami új dolog! Miért? Bombát gyártanak kémiaórán?

– Szó sincs róla. Ez egy előkelő, jó hírű intézmény. A Minerva leánynevelő intézet.

– A Minerva? – füttyentett a fiatalember. – El sem hiszem!

– Ne fecsegjen, hanem nyissa ki a fülét! Shaista hercegnő, Ramat néhai uralkodójának unokatestvére és egyetlen közeli rokona ott van a nyári félévre. Eddig Svájcban járt iskolába.

– És mit kell csinálnom? Megszöktetni?

– Még mit nem! Lehet, hogy a közeljövőben felé fordul bizonyos körök érdeklődése. Azt akarom, hogy tartsa rajta a szemét. Nem tudok pontosabbat mondani. Nem tudom, ki fog felbukkanni, de ha valamelyik kellemetlen ismerősünk érdeklődne, jelentse! Az a dolga, hogy figyeljen.

A fiatalember bólintott.

– És hogyan csináljam? Én legyek a rajztanár?

– A tantestületben egyetlen férfi sincs. – Az ezredes töprengett. – Azt hiszem, legjobb lesz, ha kertésznek áll be.

– Kertésznek?

– Igen. Azt hiszem, maga ért is ehhez a munkához.

– Hogyne. Ifjúkoromban egy évig én írtam a Sunday Mailben a kertészeti rovatot.

– Az semmi! – legyintett az ezredes. – Nem, fiam, én komoly munkára gondolok. Az ember a markába köp, és megfogja az ásót, megcsinálja a talajtakarást tisztességesen, nem undorodik a komposzttrágyától, forgatja a sarabolót, az irtókapát, mélyre ülteti a szagosbükkönyt, mindent megcsinál, amit ebben a ronda munkában meg kell csinálni. Meg tudja tenni?

– Gyerekkorom óta mindig meg is tettem.

– Tudom. Ismertem az édesanyját. Akkor ez rendben is van.

– De van-e állás egy kertésznek a Minervában?

– Természetesen – intett az ezredes. – Minden angol kertben kevés a kertész. Majd szép bizonyítványokat kap, fiam. Meglátja, hogy megörülnek magának. Nincs sok időnk, huszonkilencedikén kezdődik a nyári félév.

– Kertészkedjek, és tartsam nyitva a szemem?

– Igen. És ha valamelyik élvhajhász hajadon magára veti a szemét, nehogy visszaéljen a lehetőséggel, mert nem akarom, hogy időnap előtt kidobják. – Egy papírt húzott maga elé. – Milyen nevet választ?

– Keresztnévnek talán Adam volna jó.

– És vezetéknévnek?

– Talán Eden?

– Nem tetszik nekem a maga esze járása. Adam Goodman, ez jobb lesz. Állítsa össze az életrajzát Jensonnal, aztán induljon! – Megnézte az óráját. – Nincs több időm magára. Nem akarom Robinsont megvárakoztatni. Már itt kellene lennie.

Adam (hogy az új nevén nevezzük) megállt az ajtó felé mentében.

– Robinson? – kérdezte kíváncsian. – Hát idejön?

– Igen.

A jelzőcsengő megszólalt az asztalon.

– Már itt is van. Pontos, mint mindig.

– Nem mondaná meg, tulajdonképpen ki is ez a Mr. Robinson? – kérdezte Adam kíváncsian. – Mi az igazi neve?

– A neve Mr. Robinson – mondta az ezredes. – Én csak ennyit tudok, és más sem tud róla többet.

Azon a férfin, aki belépett, igazán nem látszott, hogy Robinson a neve, vagy hogy az lehetett. Inkább talán Demetrius vagy Isaacstein vagy Perenna – bár egyik sem volt biztosra vehető. Nem volt egyértelműen görög vagy zsidó vagy portugál vagy spanyol vagy dél-amerikai. De végképp nem lehetett angol és Robinson. Kövér volt, kitűnően öltözött, az arca sárga, szeme sötét és bánatos, homloka széles, szája nagy, hatalmas fogai csillogóan fehérek. Keze szép vonalú, ápolt. Kiejtése kifogástalan.

Úgy üdvözölték egymást az ezredessel, mint két uralkodó. Udvarias szólamokat hangoztattak.

Aztán amikor Mr. Robinson elfogadta a kínált szivart, az ezredes megszólalt:

– Igazán kedves, hogy segít nekünk.

Mr. Robinson meggyújtotta a szivart, elismerően ízlelgette, csak aztán felelt:

– Kérem, úgy gondoltam… Sok mindenkit ismerek, sok mindent hallok. Az emberek sok mindent elmondanak nekem, nem is tudom, miért.

Az ezredes nem fűzött ehhez semmiféle megjegyzést, csak annyit mondott:

– Gondolom, hallotta, hogy Ali Juszuf herceg gépe lezuhant.

– Szerdán hallottam – bólintott Mr. Robinson. – A fiatal Rawlinson vezette a repülőgépet. Kockázatos út volt. De nem Rawlinson hibájából zuhantak le. Egy szerelő babrált valamit a gépen. Teljesen megbízható embernek tartották… legalábbis Rawlinson annak tartotta. Nem volt az. Az új kormányban fontos és jövedelmező beosztást kapott.

– Szóval mégis szabotázs volt! Nem tudtam biztosan. Szomorú história.

– Igen. Az a szegény fiatalember, Ali Juszuf, nem tudott megbirkózni a korrupcióval és az árulással. Rosszul nevelték az iskolában, legalábbis énszerintem. De most nem vele kell foglalkoznunk. Ő már a múlté. Egy halott uralkodó jóvátehetetlenül halott. A mi dolgunk, hogy azzal foglalkozzunk, ami a halott uralkodók után maradni szokott.

– Vagyis?

Mr. Robinson megvonta a vállát.

– Jókora bankbetét Genfben, szerényebb Londonban, különböző érdekeltségek hazájában, melyeket a mostani kormányzat természetesen kisajátított (és amint hallom, máris marakodnak a koncon), és végül egy kis személyes…

– Kicsi?

– Relatív fogalom. Nagyságra mindenesetre kicsi. Könnyen magával viheti az ember.

– Amennyire tudom, Ali nem vitte magával.

– Nem. Mert jó előre odaadta Bob Rawlinsonnak.

– Biztos benne?

– Egészen biztosak semmiben sem lehetünk – mondta Mr. Robinson bocsánatkérően. – A palotában annyi mindent suttognak az emberek. Nem is lehet mind igaz. De ezt nagyon határozottan állították.

– De hiszen Rawlinsonnál sem volt.

– Ebben az esetben – mondta Mr. Robinson – valószínűleg más úton jutott ki az országból.

– De milyen úton? Van valami elképzelése?

– Rawlinson, miután átvette a drágaköveket, egy kávéházba ment. Míg ott volt, senkivel sem beszélt, senkivel sem találkozott. Innen a Ritz-Savoy szállóba ment, ahol a nővére lakott. Felment a nővére szobájába, és körülbelül húsz percig maradt ott. A nővére nem volt otthon. Innen a kereskedelmi bankba ment, és beváltott egy csekket. Mikor kijött, a tér már tele volt tüntetőkkel. Sokáig kellett várnia, míg a teret megtisztították. Egyenesen a repülőtérre sietett a szerelő őrmesterrel. Ali Juszuf kocsin indult el azzal az ürüggyel, hogy az új út építését nézi meg. A repülőtérnél megállt, Rawlinsonhoz ment, azt mondta, hogy repülőről akarja megnézni a gátat és az új utat. Felszálltak, és azóta nem látta őket senki.

– És mire következtet ebből?

– Ugyanarra, amire ön, kedves barátom. Miért töltött Bob Rawlinson húsz percet a nénje szobájában, mikor senki sem volt ott, és megmondták neki, hogy estig nem is várhatók haza? Valami levélfélét firkált ugyan, de az legfeljebb három percet vehetett igénybe. Mit csinált a maradék idejében?

– Úgy gondolja, hogy a nővére poggyászába rejtette a drágaköveket?

Pikeaway bólintott.

– Ez felettébb valószínű. Mrs. Sutcliffe-et különben még aznap délután Adenbe vitték a többi angol állampolgárral együtt. Holnap érkezik Tilburybe.

– Tartsa szemmel! – mondta Mr. Robinson.

– Szemmel fogjuk tartani – mondta Pikeaway. – Már meg van szervezve minden.

– Ha nála vannak a kövek, nagy veszedelembe kerülhet – mondta a vendég, és behunyta a szemét. – Utálom az erőszakot.

– Gondolja, hogy erről is szó lehet?

– Sokan érdeklődnek a kövek iránt. Nemkívánatos elemek is. Azt hiszem, érti.

– Értem – mondta Pikeaway komoran.

– És egyik a másik ellen fog harcolni. – Mr. Robinson megcsóválta a fejét. – Zavaros ügy…

Pikeaway könnyedén megkérdezte:

– Ön is… érdekelt ebben az ügyben?

– Én egy bizonyos érdekcsoportot képviselek – mondta Mr. Robinson, szinte szemrehányóan. – A kövek közül jó néhány az én szindikátusom útján jutott el őfenségéhez. Tisztességes úton és áron. Biztosra veszem, hogy a néhai herceg is azt kívánná, hogy a halála után ahhoz a személyhez kerüljön a kincs, akire én gondolok. Többet nem szívesen mondanék. Nagyon kényes az ügy.

– Annyit azért látok, hogy maga mindenesetre az angyalok és nem az ördögök pártján van – mosolygott az ezredes.

– Angyalok? Hát igen. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem tudja véletlenül, ki lakott a Mrs. Sutcliffe szobája melletti két szobában a Ritz-Savoyban?

Pikeaway ezredes tanácstalannak látszott.

– Várjunk csak… Azt hiszem, tudom. A bal oldalon señora Angelica de Toredo, egy spanyol… izé… táncosnő, aki a helybeli kabaréban szerepelt. Lehet, hogy nem spanyol, és lehet, hogy nem is tud táncolni. De azért igen nagy népszerűségnek örvendett. A másik oldalon, úgy hallottam, valami tanítónők vagy tanárnők laktak.

Mr. Robinson sugárzott az elégedettségtől.

– Mindig így van ez. Eljövök, hogy elmondjak egyet-mást, de maga már mindent tud.

– Ugyan, ugyan – szerénykedett az ezredes.

– Köztünk maradjon – szólt Mr. Robinson –, elég sokat tudunk.

Találkozott a pillantásuk.

– Remélem, hogy eleget – mondta Mr. Robinson, és felállt.

Tartalom

Előhang: A nyári félév

1. Lázadás Ramatban

2. Egy nő az erkélyen

3. Mr. Robinson

4. Az utasok hazatérnek

5. Levelek a Minerva leánynevelő intézetből

6. Az első napok

7. Szalmaszál a szélben

8. Gyilkosság

9. Macska a galambok között

10. Elképesztő történet

11. Tanácskozás

12. Újat régiért

13. Katasztrófa

14. Miss Chadwick nem tud aludni

15. Újra gyilkosság

16. A tornacsarnok rejtélye

17. Aladdin lámpája

18. Tanácskozás

19. További tanácskozás

20. Beszélgetések

21. Elejtett fonalak

22. Közjáték Anatóliában

23. A kártya kiterítése

24. Poirot mindent megmagyaráz

25. Az örökség

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0