Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

CAMILLE LEMONNIER

Ember a szerelemben

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Camille Lemonnier

EMBER A SZERELEMBEN

fordította:
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-302-6 EPUB

ISBN 978-963-559-303-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
L’Homme an amour

első kiadás: 1897

az elektronikus változat az 1920(?) körüli
magyar kiadás alapján készült

a borító dr. Bujtor László
a Karoo-fennsíkon (Dél-Afrika) készült
fényképe részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

CAMILLE LEMONNIER

Camille Lemonnier neve és művei végre a magyar olvasók szélesebb rétegeiben is ismertté lettek, bár ifjabb két honfitársának: Verhaerennek és Maeterlincknek hírneve is befolyásolja sikerét. A modern belga irodalom nagymestere, aki sok tekintetben Verhaeren és Maeterlinck tanítómesterének is tekinthető és érdemei tekintetében egyértékűnek mondható velők, bizonyára megérdemli, hogy a közfigyelem reá irányuljon. Verhaerenhez, a nagy lírikushoz és Maeterlinckhez, a nagy drámaíró és filozófushoz, Lemonnier mint epikus csatlakozik. Éppúgy, mint Verhaeren és Maeterlinck, Lemonnier is legyőzte a legelső írásaiban megnyilvánuló pesszimista és gépiesen analitikus naturalizmust és újabb teljesítményekhez érkezett el, melyek azonban mégsem tagadják meg kiinduló elveit, hanem csak magasabb rendű kinyilatkoztatásokká fokozzák fel azokat. És épp e tény oly rendkívül fontos és termékenyítő jelenség. Mert akárhogy vesszük is: a valóban elevenen lüktető, modern, magas fejlettségű íróművészet egykor mégis csak, mint a naturalista elv csúcspontja tárul majd elénk, mint amely sajátos lényegében, az európai költészet valóban eleven tovább fejlődésére nézve, éppoly feltétlenül szükséges, mint a zeneművészetre nézve a polifónia, Wagner zenedrámáinak végtelenül sokoldalú kifejezőképességének érzékenységével. Annak ellenére, hogy Lemonnier fenségesebb és többet átfogó művészi kifejezőmóddá fokozta fel az inkább pesszimista, szkeptikusan kritikus, gépiesen elmező naturalizmust, már első alkotó periódusában is lényegesen eltér az akkori francia naturalizmustól.

Hiszen már az is eléggé jellemző, hogy Lemonnier az akkori kiváló francia naturalisták mellett - mint Flaubert, Zola és Maupassant - önállónak mutatkozik és a saját naturalizmusát amazokéval szemben a maga erejéből alakította ki. S ez annyit jelent: hogy amúgy igazában a jellegzetesen germán vérmérsékletből - mert hisz Lemonnier flamand származású - és a valódi, férfias természetéből termelte ki. A modern európai írás művészetben csak igen kevés olyan költő akad, kit oly kifejezetten minden irányban a faji férfitípus jellemezne, mint Camille Lemonnier-t. Már erőteljes fizikumánál fogva is - épkézláb, magasnövésű, vállas férfiú volt, vérmes és az egészséges érzékiségtől szinte duzzadó - mint élettapasztalatánál és szeretetreméltó rokonérzésénél fogva, mindvégig teljes emberi és férfi mivoltával adja át magát az életnek; főleg embertársai bánatával szemben. Joggal azt mondhatjuk: Camille Lemonnier az egyetlen kiváló naturalista, aki sohase nézte le és soha emberi méltóságuk csorbításával nem ábrázolta embertársait. Ilyen természetből pedig sohasem válik olyan embergyűlölő és hipochonder vagy oly kesernyésen szkeptikus, - Juvenalishoz hasonlóan, - az emberi gyarlóságokat ostorozó íróművész, mint Flaubert és Zola, sőt mint gall kedélyessége és derűje ellenére Maupassant is. Lemonnier művészetét az emberien férfias vérmérséklet és a jóságos, őszinte rokonszenv jellemzi. Ép, egészséges, tüzes, az élet minden nyomorúságával dacoló bon-homme volt. Vajon hogyan tudta volna oly emberien elfogadhatóvá tenni számunkra, - az Un male értelmében, - oly férfias megértéssel feltárni előttünk az emberi természet feneketlen mélységeit, ha a fentebb említett tulajdonságai hiányzottak volna belőle? Mert csakis ezek a tulajdonok igazolják kritikusait, akik az Ember a szerelemben című művét nemcsak Lemonnier legjobb munkájának, de egyáltalán a legkiválóbb írói alkotások egyikének mondják, amelyeket az európai naturalizmus abban az időben termelt.

Bartos Zoltán

Ember a szerelemben

Az orvos aranyos ceruzájával játszott: »Mérsékelt életmód...« ajánlotta. Nem, nem az a baj, egészen más bajom van, mint gondolják. Az idegeim meg vannak támadva, az agyam is. Úgy van, nem tagadom, de azért mégis egészen más a bajom.

Vállat vontam s az utcán összetéptem a receptet. Csinos leányka haladt el mellettem. Reám tekintett. Nem ismerem, soha nem láttam, de tudom, hogy ez a kislány jobban tudja, mint bármelyik orvos, hogy mi gyötör hát.

Úgy lehet, nagyon öreg ember vagyok. Fajom réges-rég élt ősét hordom magammal csontjaimban. És már akkor is ennek a kínnak betege voltam; vérem mardosva éget. Pedig alig értem harminc évet.

Ifjú kedvű aggastyán élt az otthonunkban egyszer régen. Amolyan óriásféle, akinek karja a mennyezetig ért, ha felemelte. Fűtetlen padlásszobácskájában kötözgette a hálót egész télen. Szelídlelkű ember volt, kinek halászatban és vadászatban telt a kedve. Őszi időben erdőszéli házunkba tette át a tanyáját. Volt is részünk mindenféle vadban bőven. És egy este hallottam, amint egyik szolgálólányunk nevetve így szólt: «Az öreg megint gazdagítani akarja a világot egy gyerekkel.» Persze, akkor még nem értettem.

Az első hó szégyenkező arccal látta visszatérni az öreget. Apám hevesen, keményen beszélt vele, de rögtön elhallgatott, amint észrevette közeledő lépteimet. Anyám a sírkövek között időzött már, a túlsó városszélen.

Idővel enyhült az összeszólalkozás heve. Úgy látom magam előtt a szép öreget, amint meg-megsimogat hálót kötözgető hatalmas keze.

Emlékeim nem nyúlnak vissza mélyre. Kicsike kis fiú voltam s volt egy nyolc évvel idősebb leánytestvérem. Akkor hagyta el a házat, mikor férjhez ment. Távozása teljesen megzavarta életemet. Egy teljes éjszakát átsírtam a fekvőhelyén, ide-oda forgolódtam és kerestem a haja illatát. Valaki, egy asszony lett belőle s én féltékeny voltam az urára. Most már hármasban éldegéltünk kis ideig, az öreg úr, apám meg én. Néha-néha, ha apám távol volt, különös hangok hallatszottak le az öreg szobájából. Olyanfajta nevetés volt az, minőt soha senkitől nem hallottam, mint ahogyan a ló szokott nyeríteni a szerelmi időszakban. És egyik vagy másik cselédleány átkozódva jött le a lépcsőn.

Később nevelőintézetbe adtak, a jezsuitákhoz, körülbelül egy évvel azután történt egy téli reggel, hogy apám a látogatószobába kéretett. «Nagyapád meghalt» - mondotta. Megértettem, hogy ez minekünk megszabadulást jelent. Nagyapám régi idők embere volt, alapjában jólelkű és ártalmatlan, de mégis afféle utolsó példánya az emberiségnek, a faunokkal rokoni korszakából, amikor még a nőrablás volt divatban. Kellett, hogy erdőszélen tanyázzék, kellett, hogy űzze a vadat s megkergesse az asszonynépet. Hetven éves volt már, mikor egyik parasztunk feleségét megejtette; mindenki tudta róla. Sok kisgyermek viselte az ő arcvonását a környéken.

Azt hiszem, jobban szerettem őt, mint apámat. Olyan volt, mint valami megszelídített bivaly az istállóban. Szerettem meghúzogatni hatalmas orrát, s ő megtanított, hogyan kell nádsípot faragni. Kedvenc foglalkozásai voltak a mezei és erdei élet apró ügyeskedései; csalisíp, hurok, háló, ásónyél, kaszakő kerültek ki a kezéből. A róka csaholását, a vaddisznó röfögését, a gólya kelepelését tudta utánozni. Enni úgy tudott, hogy az emberevők mohóságával tönkre evett egy nagy vagyont. Sohasem fogom elfelejteni büszke arcát, amint ott feküdt a halottaságyon. Mikor kivittük a temetőbe, mélységes csönd maradt utána otthon.

Öregapám hatalmas orra az enyém is. Családi jelleg nálunk. Csak apám keskeny, vékony arcáról hiányzott. Sima, hivatali fő volt az övé, gondolkozó, hideg szemmel. Ölni csak egyszer ölt életében. Öregapámmal vadásztak együtt; ólmától bukfencet vetett a vad a levegőben; soha meg nem próbálta többet. Nagyapámtól egy sörétes puskát s két karabélyt örököltem. Egyszer sem vettem kézbe. Nemzetségem tajtékzó, heves vére bennem immár egyhangú tájékra ért s csak halkan csörgedez. Leszámítva a szertelenségeket, melyekbe minduntalan átcsap korcsosult lényem, apámnak rendszeres foglalkozást kedvelő, aprólékos természete van meg bennem. Apám keveset beszélt, sötét ruhát viselt s csak esténként járt ki. Komoly, csöndes ember volt, szűk látókörű. Minden hónapban kétszer meglátogatta anyám nyugvóhelyét a temetőben. Igen meglepett, mikor később megtudtam róla, hogy mindvégig ellátogatott egy zárt ablakredőnyös házba. Pedig mintaképe volt a feddhetetlenségnek és jámborságnak.

Töprengő természetemet s apró mindennapi nyomorúságaimat tőle örököltem. Észszerű kicsapongásait jól tudta egyeztetni a világ botránkozó hajlamával. Anyja túlzott szeretettel nevelte őt. Hosszúra nyújtott gyermekkora lanyha és érzelgős volt, mint egy lányé. Két esztendős korában is szoknyás ruhát viselt. Nagyapám az erdőben űzte ugyanekkor magányos, szabad életét. Nagyanyám halála idézte eszébe, hogy fia is van. Ha én is vidéki kis központban élek, ahol tetteimet magam s mások előtt rejtegetnem kellett volna, bizonyára úgy cselekszem, mint az apám; köpenyem gallérját szememre húzva, lopakodtam volna éjnek idején a zárt redőnyű házak felé. Sorsom nagyvárosba vezérelt; nem volt szükségem rá, hogy magasra tűrjem a galléromat. És mégsem állíthatom, hogy hallgattam a természet szavára.

Az én emberem inkább az öreg úr volt, aki emberi zsákmányt ment szimatolni őszi időben az erdőszélre. Egyenes folytatása s talán egyetlen példánya volt annak a ragadozó fajnak, mely a forróvérű zsákmányra éhes. Csakhogy amíg ők büszkén és egyenesen haladtak előre, én meglapultam a sövény mögött s alattomos vággyal lestem a vadat, melyet táguló tüdővel ők hajtottak fel. A nő belépett egy napon az életembe s nem távozott többet. Érte epedő fájdalmas vágyakozás örökös rabja lettem.

Abban az időben, mikor nővérem még odahaza volt, vele egykorú lánykák, - serdülő korban lévők - jártak hozzánk látogatóba. Valamennyien kíváncsiak voltak nővérem testvéröccsére, a barátra, aki ugyanabból a vérből fakadt. Van benne bizonyos titkos nemi vonzalom, ahogyan a jövő kis férfija és kis asszonya először találkoznak. Ellenmondás kél bennük, ami tiltakozik a testvériség ellen, s őszinte, ártatlan hévvel vágyakoznak egymás után.

Így lettem bolondja én is egy nagy leánynak, akire csak a kulcslyukon át mertem nézni. Néha fejükbe vették ketten Ellen nővéremmel, hogy megkeresnek. Elmenekültem előlük, fel a lépcsőn. Utánam jöttek a padlásra. Elbújtam a ruháskosárba.

Lassan, lábujjhegyen kerültem elő s szinte odatapadtam az ajtóhoz, hogy jobban beleshessek rá a kulcslyukon, bár azt hiszem, meghaltam volna, ha hirtelen kinyitják az ajtót. Ha aztán a nagy Dinah hazament már, hosszasan csókolgattam a széket, amelyen ült. Férjhez ment ő is, nemsokára Ellen után.

Odahaza a legszigorúbb illemre neveltek minket. Sohasem láttam nővérem födetlen vállát. Szobáink távol estek egymástól. Az én szobám apáméból nyílt, s ajtaja mindig nyitva állott. Ellenzőt húzott elé, ha öltözködött. Sohasem tudhattam meg, vajon apám szeret-e engem. Szigorúan őrködött vallási kötelességeim betartása felett. Ritkán csókolt meg. Az volt fő törekvése, hogy olyan kifogástalan fiatalembert neveljen belőlem, akit a bűn meg se kísérthessen.

Olyan szó volt ez, amire minduntalan rátért beszéd közben, s ugyanezt hallottam a pap szájából is, akinél havonta egyszer gyónnom kellett. És én nem tudtam, milyen a bűn; túlzott érzékenységem minden ösztönös megnyilatkozásban vétket sejtett. Arra tanítottak, hogy a természet hangját semmibe se vegyem; annál hatalmasabb szóval követelte a maga jogait. Tizenkét éves koromban megismertem meztelenségemet, s titkos gyönyörűséget keltett bennem. És megtörtént, hogy apám éjszakai sóhajaimat hallva, szobámba lépett s ágyamig jött.

Megtanultam, hogy gyönyöreimet, kitöréseimet, hangom neszét, általában belső lényem megnyilvánulását magamba kell fojtanom. Ellent egy ízben megdorgálták, mert túlságosan gyöngéden cirógatott. Keserű könnyeket sírtam aznap s bár akkor nem sejtettem még, azokat a fájdalmasan elszakított finom szálacskákat sirattam, amelyek a testvért kapcsolták össze bennünk s amelyek mögött úgy látszik, valami szégyellni való rejtőzik, valami, ami elidegenít minket egymástól. Ellen közeledtére azontúl kellemetlen, szorongó érzés vett rajtam erőt. Elrejtőztem előle, mint apám elől. Nemsokára rá történt, hogy apám egy délután az ajtó mögött kapott, ahogy a nagy Dinahra leselkedtem. Karon ragadott, felhurcolt a lépcsőn és szobámba zárt. Sohasem láttam többé azt a lányt, de ettől a pillanattól kezdve szerettem meg olyan őrült hévvel.

Nyomorúságomnak ekképpen apám lett egyik okozója. Magányos életet éltünk kettesben, csöndes kertünkben s házunkban. Nálunk nem voltak festmények a falon, nem volt sehol egyetlen kedves, vidám kép sem, mely megszerettette volna velem a szépet. Könyvtárunk küszöbét tiltva volt átlépnem. Testünkről, életműködésünkről csak elmellőzve beszéltek; úgy látszott, szégyenletes dolog embernek lenni s úgy látszik, a szerelmet apám mindvégig olyan megalázó gyöngeségnek tekintette, amelyre a zárt redőnyű ház ad enyhületet. Az élet harmóniáját és testem szépségét azon a fájdalmon keresztül ismertem meg, hogy károsnak, Istentől s az emberektől megbélyegzettnek kellett néznem. Nem adatott meg nekem, hogy a bűn gondolata nélkül szerethessem. Olyan gyermek lett belőlem, aki azt hiszi, hogy elkárhozik, mert testét érintette kezével.

Ez az érzés sohasem múlt el egészen rólam. Mindig megmaradt bennem a pirulás a meztelenség neve és lényege miatt, akár férfié, akár nőé legyen az. Voltaképpen semmi visszataszítót nem találtam rajta, de ha eszembe jutott, micsoda undorodó tartózkodással vezettek rá, hogy életem bizonyos megnyilvánulásait mellőznöm kell, akkor sajnálatraméltó tökéletlenséget láttam benne.

Ellenkezőleg, szépnek ítélte a szemem, csakhogy éppen meg volt tiltva szememnek, hogy élvezhesse. Meztelenségemet nem azért adta a természet, hogy megismerjem; óriási tévedése és elernyedése az a teremtésnek, valami, ami örökös szemrehányásként emel vádat Isten ellen. Mikor később megtudtam, hogy az élet titka s a faj sorsa eme csodálatos lombikban rejtőzködik, föllázadtam. De a pirulásról nem bírtam leszokni.

«Van testeden, arcodnál lejjebb, de dobogó szívedhez közelebb egy tűzhely, mely heves kirobbanásoknak színtere; ez volt életednek megindítója, valamint megindítója minden más életnek, mely hasonló a tiedhez s mégis, rajta kell lenned, hogy létének titka ne jusson értelmedhez. Külső formájának szépsége, virághoz hasonló hajlékonysága úgyszólván összefoglalója egész testednek s csak annál veszedelmesebb. Kezed nem érintheti, szemed nem tekinthet rá büszkeség nélkül, mert férfiasságod bizonyítéka s annak az erőnek juttat birtokába, amely a fajt állandósítja. Érezni fogod, hogy él s hogy tőled független hatásokra rezgő élete belekapcsolódik a tiedbe, hogy húsból-vérből való lénye velejárója a te szellemi lényednek. És mégis ez az alantas és névre nem méltó dolog az, mely mellett, ha tetszelegve időzöl, állattá válsz.»

Így beszélt lelkiatyám. Ez volt értelme minden szónak, minden gondolatnak körülöttem. És később megértettem, hogy az az átok, mely a középkorban az élet egészséges megnyilvánulását és ennek finoman működő szerveit sújtotta, nem múlt el még a mi társadalmunk felől sem.

Isteni arkánumát persze nem ismertem még. Azt tudtam csak, hogy a hús megismeréséből zavaros gyönyörűség származik, olyasmi, ami az éretlen gyümölcs ízéhez hasonlított egyelőre. Kéjes örömet okozott az is, ha alig érezhető finom tapintással rugalmas szövetet, habos, puha selymet érinthettem. Testem azzal igazolta, hogy él, hogy akaratomtól független ideges hatásokat vétetett velem észre. Van egy külön, önálló, egyéni élete azon az ismeretes működésén túl is, mellyel a hang és fény hullámzó rezgéseit értelmünkhöz juttatja.

Szédületem rohamaiban zavarosan bár, de megismertem a delejes erőt, a vonzás és rezgés törvényeit, melyek a mindenség gépezetének mozgatói.

A gyermeket ösztöne vezeti rá, hogy megismerje önmagát; éppen olyan természetes módon történik ez, mint ahogy magától tanulja meg az evést és az ivást. Sejtjeinek működése, erőinek szabad játéka összeköttetésbe hozza őt önmagával. A végtelenség fogalma, mit megérteni a szerelem vonaglásán át adatott meg az embernek, abban a pillanatban világosodik fel előtte, mikor egy hirtelen lökés őt az életen túlra vetve, első ízben nyitja rá szemét, hogy az élet folytonosságának ő az eszköze.

A makacs értelmetlenség bűnnek bélyegzi első ártatlan, kínos törekvésünket a megismerés után. De eljön az idő, mikor a nevelők éppen ellenkezőleg az érzékek ébredését fogják felhasználni, hogy teljes értékű egyéneket neveljenek; mikor arra fogják tanítani a gyermeket, hogy becsülje meg szerveit, tisztelje a célt, melynek szolgálatára rendeltettek s amelyek beillesztik őt a világegyetembe; mikor a nevelő az igazi hitvallás papja, a titkos isteni célok szolgája lesz és nem fogja többé a szégyenkezés kínos mosolygását felidézni többé a gyermek-arcokon. Ellenkezőleg, természetes tanok hirdetőjévé szegődik s az ember fizikai lényét számításba véve, olyan törvényeket fog felállítani, melyeket többé áthágni nem kell.

Vajon nem szorult-e megújhodásra az a társadalom, amely a szép hódolatát eleve kizárta magából és törvénybe iktatott formasággal szabályozta nagy-gyáván a férfinak és nőnek egymáshoz való viszonyát? Fajunknak betegsége a fallikus őrület; felháborodik az ösztönöknek a szerelem önkényes formáiban való megjelenésén. Létünk gyökerén rágódó baj ez; valamennyien szenvedünk alatta. De bár igen sokan vannak, akik e lapokat olvasva igazat adnak nekem, mégis alig fog akadni közöttük csak egyetlen egy, aki színleg meg ne botránkozzék a világ előtt, hogy volt valaki, ki szót mert emelni a megszokott szemérmesség özönvíz előtti, megszentelt bárkája ellen.

Intézetbe kerültem, ahol majdnem azonnal a következő barbár eset tanúja lettem. Egy tanulót megleptek a félreeső helyen s összekötözött kézzel kiállították az osztály elé. Nem tett semmi egyebet, mint amit gyermekkorukban tanáraink is elkövettek. Kínos helyzete egy teljes délutánon át tartott s mi többiek, kiknek keze százszor is vétkezett már, voltunk olyan gyávák, hogy kicsúfoljuk társunkat, aki nem tudott ellenállni a kísértésnek s akit, mint a legmélyebb megvetésre méltó bűnöst mutattak nekünk. Egyetlen egy dologban volt hibás: abban, hogy rajtakapták.

Még most sem tudok találkozni hajdani iskolatársammal anélkül, hogy ez az emlék föl ne elevenednék bennem s ámbátor azóta sok idő telt el, máig is az akkori megalázottat látom benne. Valóban, az akkori vad megszégyenítésnek átka ránehezedett egész életére; nem tudott utat törni magának a társasélet berkeiben. Úgy hallottam, hogy alárendelt állásban kell valahol tengődnie. A kitűnő atya nem akart rosszat; csak elrettentő példáról akart gondoskodni, mert a szabados szokások valósággal dühöngtek osztályunkban. Éppen ellenkező eredményt ért el; annál jobban tombolt a ragály. Csoportok alakultak s egyikük magával ragadott engemet is.

A kollégiumi élet adta meg a kezdetet. Amit egy észszerűbb nevelés boldog korszakában helyesen adagolva és fokozatos előkészítéssel a nevelőimtől kellett volna megtudnom, arra pajtásaim fajtalankodó pajkossága tanított meg. Legtöbbjének leánytestvére volt otthon, akivel együtt járták ki a gyönyörűségek újonciskoláját. Biztosan állíthatom, hiszen számtalanszor bízták reám bizalmas közlés gyanánt, hogy a fiatal leányok jó része a fiútestvértől félig kipróbálva kerül a házasságba. Ez is egyik következménye annak a kölcsönös tudatlanságnak, mely a két nemet egymástól elválasztja. A fiatalok keresik a tilalom okát, mely őket egymástól elválasztja, s a lány csak annál jobban ingerli még szűz nemző ösztönüket.

E koraérett hímek próbálkozása nem jutott el a teljes megismerésig, bár inaskodásuk merész kísérletek közt folyt le. Előgyakorlatokat végeztek tulajdon véreiken. Az öregkori feslettség talán csak a serdülő ifjak szerelmi dühével hasonlítható össze. Pajtásaim ismertettek meg a női test titkos alkatával, tőlük tudtam meg a sémát. Kíváncsiság és rémület dolgozott bennem; titkos könnyeket hullattam, hogy Dinah ugyanúgy van teremtve, mint a többiek. A nőt félig-meddig a perverz mítosz, a bűvös lágyék megszemélyesítőjének tekintettem, pedig még nem is ismertem Kirtkát, csak a homályos regében. Zavaros aggodalmaimat katolikus hitbuzgalmam súlyosbította. Nem juthatott eszembe a hatodik parancsolat, hogy el ne fogjon a vágy és az iszonyat. A női nem misztériumának fátyla szétszakadt előttem, hogy a rémületnek adjon helyet. Vonzott és taszított egyszerre, mint olyan torz alkotása a természetnek, kinek alkata s az én saját fizikai alkatom közt semmi hasonlatosság nincsen.

Egyik iskolatársamat sem nevelték abban a gondolatban, hogy a két nem egy ugyanazon életegységnek alkotóeleme és látszólagos hasonlatlan voltuk csak annyiban áll fenn, amennyiben azt az egységbe tömörüléshez a szépség és az összhang megkívánják. Nekem akkor még sejtelmem sem volt e különbségekről, melyek az egyesülés felindulásában elenyésznek. A fiúk szerették profanálni a szerelem gyöngéd virágát; visszataszító hasonlatokkal, kétértelműségekkel illették a gyönyörű misztériumot, mely pedig az életnek lótusza, az emberiségnek megszentelt virágkelyhe. Végre magam is odajutottam, hogy a természet eltévelyedését, a bűn rútságának jelképét láttam benne. Mondhatnám, az egész családi nevelés, legalább kezdetben, legcsodálatraméltóbb szervünknek eme rettenetes félreismerésére van alapítva s ennélfogva körülbelül ugyanezt a hatást váltja ki minden tudni kezdő gyermek lelkéből. Láttam ifjú leányokat ártatlan meztelenségükben durván pellengérre állítva s láttam, hogyan estek tudatlanságukban legelső érzéki vágyaiknak áldozatul. Csak később ébredtem rá, micsoda szentségtörés ez. Egyszerre fölfedeztem az utódokban az öreg úr atavikus szívósságát. Az ősember nőrabló, zsákmányra leső vére zajgott át rajtuk és felidézte bennük a barbárság korát, amikor a nő tehetetlen rabszolgája volt még a férfi ösztöneinek.

És most már nagyon is jól tudtam, micsoda lángoló hév tüzelte azt az öreget, aki nagyapa létére hanyatt-homlok szalasztotta vissza a lépcsőkön a házi cselédséget.

*

Az ötödik iskolaév szünideje eseményt hozott.

Apám egy hónapra nyári lakunkba küldött, ahol kertészünk gondjaira voltam bízva. Egymagám laktam a házban; a kertészcsaládnak az egyik melléképületben volt a szállása; olykor napokig sem láttunk embert. Egy csöndes, esős reggelen lesétáltam a szálaserdőn túlra, a folyóig.

Egy darabig szép magas fák alatt jártam. Jól esett a fiatal zöld hajtás s a nedves kígyófű illata; a madarak bágyadt kiáltással bújtak meg a lomb között. Az út végénél megpillantottam a szürke vizet. Széles, lassú folyással haladt a síkság felé; a permetező eső karikákkal borzolta sima hátát s a túlsó part tanyái bánatos-szelíden tekintgettek át az ólmos ég alól a lila árnyékú füzek között. Lassan lépkedtem a fák alatt. Én is a nyár betege voltam.

Oly régen nem láttam egyetlen baráti arcot s annyira vágytam már valaki után. Nem tudom, mit beszéltem volna vele, vagy beszéltem volna-e egyáltalán, csak azt kívántam, bár lenne valaki a közelemben, akivel együtt barangolhatnék be ezt a puha, illatos darab földet. Szomorúan pillantottam át a túlsó partra, ahol egyszerre szálas öreg ember tűnt fel a réten. Nagyapámra ismertem benne. Az ő óriás lépteivel lépkedett kaszája nyomán; olyan volt, mint valami hatalmas bivaly. Most lehajolt, lemetszett egy nádszálat és bicskájával sípot faragott belőle. A szél gyöngéden himbálta a füzek virágos ágait. De hiszen az öreg régóta a tiszafák alatt pihen, gondoltam. Az innenső parton egy földműves haladt el nagy dühösen.

Mélységes szomorúság fogott el; hányszor felvidította nagyapám sípjával a gyermekségemet; milyen puha, milyen gyöngéden simogató volt a keze. Hány asszony maradt a foglya, mintha megbűvölt madárka lenne! Nagyapám szerelmeinek történetét a cselédlányok mesélték el nekem.

Tovább haladtam s a folyókanyarulathoz értem. Egy csoport fa díszlett itt a nagy, zöld síkság közepén. Két tehén legelte a friss füvet, de nem látszott, mintha lenne valaki a közelükben. Egyszerre a cserjés közül halk sírás ütötte meg a fülemet; mintha forrásvíz csörgedezne. Előre léptem s egy hosszú, nyurga lányt láttam, aki hasmánt feküdt a fűben s fejét tenyerébe fektette. Szőke haja majdnem ezüstszínű volt, meztelen lábszára magasan kilátszott igen rövid szoknyája alól. Először csak a haját, meg a lábaszárát láttam belőle, de hogy mellé léptem, felemelte fejét s a csökönyös állat pillantásával rám nézett.

- Megint megvert az az ember!

Nem tudtam, vajon arról az öreg parasztról beszél-e, aki imént áthaladt a réten. A lány visszafeküdt a fűbe és izgatottan paskolta a földet a tenyerével. Aztán hogy pár szó után keresgéltem, felhagyott a sírással és fürkésző, éles tekintetét világos hajtincsei alól rám emelte.

- Tudom ki vagy! - mondta. - Te vagy a földesúr fia, és téged is gyűlöllek!

- Hiszen én nem bántottalak téged.

Megoldódott a nyelvem. Szilárdan néztem a szemébe. Én is gyűlöltem őt, úgy éreztem. Néhány pillanatig így maradtunk, szemtől-szemben. Nem, nem volt szép a kicsike. Éles, hideg és kihívó volt a nézése. Sohasem láttam még arcon annyi csökönyösséget és olyan vad gyűlöletet. Kavicsot markolt fel és dobálni kezdte.

- A nagyapád az oka! - tört ki belőle. - Alice a nevem.

Egyszerre megenyhült a tekintete. Én sem haragudtam többet. Hasra feküdt, mint ahogy imént láttam, fejletlen mellével belesimult a nedves fűbe s aztán két sovány lábszárával kalimpálni kezdett a levegőben. Olyan volt a lábszára, mintha száraz, megbámult karófa lenne. Ez a lány híréből sem ismerte a szégyenlősséget.

- Azt akarod mondani, hogy az öreg úr...

- Mindenki tudja, faluszerte. Néha eljött, adott egy kis pénzt, térdére vont, nevetett s azt mondta, kedves lánya vagyok. Puha és meleg volt a keze. Aztán egyszer csak meghalt. Anyám sírt s azt mondta: «Lásd, kedves tréfás ember volt, ámbátor öreg; nagyon szerettem. Jobban tennéd te is, ha elmennél innét, ha már ő nincsen.» Azóta a másik apám folyton csak ver.

Most már korántsem szerettem annyira öregapámat, mint régen, de azért mégsem tűrtem, hogy valaki rosszat beszéljen arról az emberről, aki gyermekkoromban sípot faragott, hogy örömet szerezzen nekem. Zavartan hallgattunk mind a ketten. Alice a teheneit szólogatta. Úgy káromkodott, akár egy fiú. Csípejét riszálva tért vissza hozzám s aztán lenszínű haját sodorgatva, csendesen megszólalt:

- Tulajdonképpen egy-ugyanazon vérből valók vagyunk, te meg én. Csakhogy te sokkal szebb vagy nálam.

Szitkozódni szerettem volna. Nekem gazdag ember apám van és új ruhát viselek. Nem tűrhettem semmiféle közösséget köztem s e rongyos kis pásztorlány között. Látta, hogy haragszom s alázatosan hozzá tette

- Ne haragudj, nem akartalak megbántani.

Az eső még mindig szitált; Alice rámutatott egy zöld mohapadra, a fák alatt, melyen alig látszott néhány vízcsepp.

- Nézd, ott jobb helyed lesz.

Összehúzódtunk egymás mellett. Már nem nehezteltem s a lány egyszerre csak húzogatni kezdte kurta szoknyácskáját, mintha hirtelen eszébe jutott volna, mi az hiedelem.

- A tehenek a tieitek? - kérdeztem.

- Igen. A fekete három sajtár tejet ad, de a tarkában nem lehet bízni.

Kezét térdemre támasztotta s engem ernyesztő hőség fogott el. «Úgy kellene tennem, mint ő, - gondoltam, - én is ráteszem kezemet az ő térdére.» Aztán hajamat csavarta az ujjára s úgy játszott a bodros fürtökkel, mint egy gyermek.

- Trolnak is olyan haja volt, mint neked, olyan, mintha madárpihe lenne, - mondotta egyszerűen.

Nem tudtam, ki az a Trol, de a lány elragadtatva tekintett rám tiszta szemével. Első ízben történt; eddig még nem ismertem lánytestet. Bőre úgy hevített, mint nyári nap heve. Hideg ajkam nem talált több szót, amit elmondhattam volna neki. Alice egyet-kettőt rántott újra a szoknyáján, aztán egyszerre elváltozott a hangja, hozzá dörzsölőzött a vállamhoz s rekedten, sebesen súgta fülembe:

- Azt nem bánnám, ha a szeretőm verne...

Az villant meg agyamban, hogy biztosan volt már dolga férfival. Nagyon szerencsétlennek éreztem magam, olyan kín gyötört, minőt eddig sohasem éreztem és ami gyönyörűség. Merően néztem naptól barnított lábszárának meztelenségét. Csöndesen a fülembe nevetett s aztán elhallgatott ő is. Mellének emelkedő bimbója kidudorodott az ing durva vásznán. Az ő naivsága meghallotta a természet szavát; az örök folyam ott hullámzott, a hatalmas állati ösztön ott remegett az orrcimpáján. A lelkiszegények sokkal közelebb vannak az élethez, mint mi, többiek. Száját arcomhoz közelítette, nevetése halántékomat csiklandozta. Hirtelen olyan félelem fogott el, hogy nagyot kiáltva reá vetettem magam; pedig nem voltam dühös, ellenkezőleg, sírni szerettem volna. A hím, a vad és félszeg kis hím ébredt fel bennem e zavaros mozdulatban; egy új férfi, akinek kezében van a szerelem és a gyűlölet. Hangosan fölnevetett, lélegzete szaggatottá vált, szemét lehunyta és kéjesen elnyúlt ökleim súlya alatt. Fanyar kéj kezdett bizseregni ujjamban, kezem elernyedt, észre sem vettem, hogy finom kis torkát simogatom. Egyszerre felkiáltott és ajkamat ajkai közé kapva, dühös-hevesen harapdálni kezdte. Vérem elállott; úgy tetszett, egyszerre elhagyott az élet. A lány sértődött, vad kacajjal hempergett a fűben s én nem tudtam, mi rosszat tettem vele.