Ajánlások

„Ez a könyv egy olyan meditációs nagymester remekműve, aki egyben tudós is. Dawson felejthetetlen történetekkel ragadja meg az olvasó figyelmét, a legfrissebb agykutatási eredmények pedig felnyitják a szemed, megmelengetik a szíved, és felemelik a lelked. A meditációs eksztázisról szóló pazar beszámolók és az élményt magyarázó tények perspektívába helyezik a tudat evolúcióját. Az egész könyvet a ragyogás és a törődés járja át. A lehető legmeggyőzőbb módon emlékezteti az olvasót az emberi tudatban rejlő távlatokra.”

~ Judith Pennington, az Institute for the Awakened Mind elnöke

„Ez a könyv olyannyira felülmúlja a meditációról szóló tucatnyi népszerű könyvet, amelyekkel az évek során találkoztam, hogy legszívesebben felmásznék a háztetőre, és onnan kürtölném szét a nagyvilágba! Gyönyörű változást fog hozni az emberek életébe! A cím nagyon ígéretes, ezért kellő szkepticizmussal nyitottam ki, de mire a végére értem, meglepődve tapasztaltam, mennyi lenyűgöző felismerésre jutottam a „mennyeien boldog agy” témájában.

Mindenesetre azoknak az olvasóknak, akik érzékelik a meditációban rejlő lehetséges előnyöket, de úgy érzik, hogy nincs módjuk a gyakorlatban is megragadni őket, le kell mondaniuk a kifogásokról. Dawson Church remekül szintetizálta a meditáció idegrendszeri, viselkedési, életmódbeli és szubjektív előnyeiről szóló hatalmas szakirodalmat. Gyakorló és néha kihívásokkal küzdő meditálóként, szisztematikusan alkalmazza az elemzéseiből és az ötvenéves életpályájának gyümölcséből származó elveket ahhoz, hogy egy lefegyverzően egyszerű programot fogalmazzon meg.

A legtöbb önsegítő módszerrel ellentétben azonban ez a program tudományosan kipróbált alapokon nyugszik, és megbízhatóan képes olyan mentális és neurokémiai állapotba juttatni az alkalmazóit, amelyekhez korábban évekig tartó, szorgalmas gyakorlásra volt szükség. A mennyeien boldog agy hathatós és nélkülözhetetlen gyógyszert kínál zűrzavarban lévő kultúránk számára.”

~ Dr. David Feinstein, a The Energies of Love című könyv társszerzője

„Ez a hihetetlen könyv a tudomány és a szeretet nászából született. Nem pusztán kristálytiszta és inspiráló leírás arról, hogy agyunk miként változik meg gyökeresen a lelki tapasztalatok hatására, hanem azt is megmutatja, hogyan kell uralni azokat az evolúciós furcsaságokat, amelyek a megvilágosodásra irányuló törekvésünk során eltérítenek minket a céltól. A mennyeien boldog agy ajándék mindannyiunknak a ma élő egyik legragyogóbb tudós és legkiválóbb szerző tollából.”

~ Dianne Morrison, az Effective Action Consulting elnöke

„Ez a ragyogó könyv útmutatót nyújt ahhoz, hogyan alakítsuk át a tragédiát mennyei boldogsággá. Évek óta követem Dawson Church munkásságát, és azt tapasztaltam, hogy fáklyaként jelzi a pozitivitás és az öröm útját, és életével példázza azokat az értékeket, amelyeket tanításaiban hirdet. Azzal kapcsolatos kutatásai, hogy a meditáció miként aktiválja az agy boldogságközpontjait, mindenki számára elérhetővé teszik a mennyeien boldog agyat. Dawson megmutatja, hogyan növelhetjük magunkban az ellenálló képességet még a nagy személyes veszteségek ellenére is, és milyen módon fordíthatjuk a nehézségeket önmagunk javára azzal, hogy átformáljuk velük az agyat a boldogságra. Ez a könyv alapjaiban rázza meg az egész világodat, és rávilágít, hogy a boldogság csak egy karnyújtásnyira van tőled, még ha ma oly távolinak tűnik is.”

~ Lisa Garr, a The Aware Show háziasszonya

„Lenyűgöző! A mennyeien boldog agy a tudományt, az ihletet és a lehetőségeket ötvözi magában; ajtót nyit mindannyiunknak, és megmutatja, mennyi lehetőség rejlik az életünkben, ha kibontjuk az emberben rejlő valódi potenciált. Újra és újra el fogom olvasni, és kölcsönadom azoknak, akiket szeretek!”

~ Nick Ortner, a The Tapping Solution

(A kopogtató módszer, Bioenergetic, 2013) szerzője

„Dawson munkájában A titok találkozik a tudóssal, és ha elolvasod, rájössz, hogy a lehetséges határai messze túlnyúlnak mostani valóságképeden.”

~ Jack Canfield, az Erőleves a léleknek (Erőleves-sorozat,

Bagolyvár Kiadó) című New York Times bestsellersorozat társszerzője,

A titok című dokumentumfilmben megszólalt tanító

„A változás üteme és a teljesítéskényszer gyakran még a szakembereket is a kiégés szélére sodorja. A mennyeien boldog agyban ismertetett kutatások azt mutatják, hogy a meditáció a belső béke szigetét jelentheti egy stresszes világban. Óriási mértékben fokozza a produktivitást, a kreativitást, a boldogságot és a problémamegoldó képességet. A Dawson által felvázolt technikák olyan eszközöket adnak a kezünkbe, amelyekkel hatékonyabban tudjuk kezelni a különböző szervezeteket és a társadalmat érintő kihívásokat. Ezek azok a titkok, amelyek fellendítik a vállalatokat és csapatokat, mind személyes, mind szakmai szempontból.”

~ Dr. Ivan Misner, a BNI alapítója,

több New York Times-bestseller szerzője

„A tudomány évtizedek óta tudja, hogy a tudat képes megváltoztatni az agyat. Eddig azonban még soha nem állt rendelkezésünkre gyakorlati útmutató ahhoz, hogyan lehet ezt az ismeretet felhasználni. Dawson tömör, közérthető könyve tucatnyi különböző tudományterület kutatási eredményeit integrálja és fordítja le hétköznapi nyelvre. Világosan elmagyarázza, hogyan alkalmazzuk a neuroplaszticitást, miközben bizonyítékokon alapuló utat mutat egy boldog, békés és találékony agy kialakításához. Kötelező olvasmány.”

~ Dr. Marilyn Schlitz,

a transzperszonális pszichológia dékánja, Sofia Egyetem

„Egyre több bizonyítékunk van arra, hogy a meditációs tréning jobb érzelemszabályozást és tartós változásokat eredményez az agyműködésben, akár a meditációs foglalkozásokon kívül is, mind a klinikai, mind a nem klinikai populációknál. Dawson Church ebben az átfogó, mégis közérthető könyvben röviden áttekinti az összes neurológiai bizonyítékot, és megmutatja, hogyan érhetjük el mindannyian a mennyei boldogság állapotát meditációval. A könyvbe beleszőtte saját személyes tragédiáját is, amely gyönyörű történetté áll össze a veszteségről és a szívfájdalomról, a felépülésről és a rezilienciáról. Kötelező olvasmány mindenki számára.”

~ Dr. Peta Stapleton, egyetemi docens,

a The Science Behind Tapping című könyv szerzője

„Az evolúció négymilliárd éves története arra kondicionált minket, hogy a biztonság és az életben maradás legyen az agy alapértelmezett operációs rendszere. Most azonban egy olyan korszakváltás közepén vagyunk, amelyben a Megvilágosodás kezd az új operációs rendszerré válni. Ez még csak az átmenet korai szakasza, amelyben A mennyeien boldog agy lehet az a katalizátor, amelyre szükségünk van a folyamat felgyorsításához. Ebben a könyvben megtalálod mindazt a pontos útmutatást, amelyet a tudomány biztosít ahhoz, hogy átformáld az agyad az egész életre szóló boldogság érdekében. Vedd meg ezt a könyvet. Nagyon nem fogod megbánni!

~ Martin Rutte, a Heaven on Earth projekt alapítója

Dawson Church

A mennyeien boldog agy

Ezt a könyvet nagybátyám, Alan Butler (1930–2011) emlékének szentelem.

Derűje és öröme – amelyet akkor is megőrzött, amikor a legnehezebb körülmények között dolgozott – irányt mutattak nekem.

Dawson Church

A mennyeien boldog agy

A meditáció mindent átalakító hatásának tudományos magyarázata

Budapest, 2021

A mű eredeti címe: Bliss Brain – The Neuroscience of Remodeling Your Brain for Resilience, Creativity, and Joy

A mű eredetileg a Hay House, Inc. kiadásában jelent meg az Egyesült Államokban, 2020-ban.

www.hayhouse.com®

© Dawson Church, 2020

© Hay House, Inc., 2020

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Juhász Gabriella, Prudovits Edina

Borítóterv: Vancsura Olga

ISBN 978-963-291-212-7

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül a könyv sem részben, sem egészben nem reprodukálható sem mechanikai, sem fényképészeti, sem elektronikus eljárással, sem hangfelvétel formájában; nem tárolható lekérdezési rendszerben, nem továbbítható és semmilyen más módon nem másolható, kivéve a cikkekben és ismertetőkben közölt rövid idézetek „méltányos felhasználásnak” esetét.

A könyv szerzője nem ad orvosi tanácsot, és nem ír fel semmiféle gyógymódot sem fizikai, sem érzelmi, sem orvosi problémák kezelésére anélkül, hogy közvetlenül vagy közvetetten orvosi tanácsot venne igénybe. A szerző célja csupán általános jellegű információk nyújtása, amelyek segítenek elérni az érzelmi, fizikai és szellemi jólétet. Amennyiben az olvasó a könyvben szereplő információkat felhasználja, a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget az esetleges következményekért.

Tartalomjegyzék

Előszó

1. fejezet: A tűz

2. fejezet: Áramlásban

3. fejezet: Mindennapos eksztázis

4. fejezet: Az Egy Százalék

5. fejezet: A mennyei boldogság molekulája

6. fejezet: Az agy hardverének megváltoztatása az elme szoftverével

7. fejezet: A reziliens agy

8. fejezet: Bővelkedni az együttérzésben

Utószó: A boldogság mint megszokás

Hivatkozások

Képjegyzék

A szerzőről

Színes melléklet

Előszó

A tudósok régebben azt gondolták, hogy azzal az aggyal fogsz meghalni, amellyel megszülettél. Az izmokról régen is tudták, hogy edzés hatására megnőnek, az agyról azonban azt hitték, hogy felnőttkorra elnyeri végső formáját, és utána már nem változik tovább.

Mi sem áll távolabb az igazságtól. Az agyad addig növekszik és változik, amíg meg nem halsz. Valahányszor tanulsz valami újat, olvasol valami újat, megkóstolsz valami újat… , minden másodpercben változások történnek a fejedben.

A neuroplaszticitás az agy törvénye. A neuroplaszticitás azt jelenti, hogy az, amit az agyaddal csinálsz, konkrét változásokat eredményezhet annak szerkezetében. Akár tisztában vagy vele, akár nem, idegpályákat hozol létre az agyban azzal, amit gondolsz, teszel és érzel.

A mennyeien boldog agyban Dawson Church az azzal kapcsolatos kutatásoknak ás a mélyére, amelyek azt vizsgálják, hogyan változik meg az agy a tetteink hatására. Azt is elmondja, mit kell pontosan tenned ahhoz, hogy az agyadat a pozitivitásra hangold. Ez biztosítja, hogy az érzelmeid, gondolataid, szokásaid és viselkedésed által kiváltott strukturális változások a hosszú és boldog életet segítsék a korai hanyatlás helyett.

Dawson olyan technikákra koncentrál, amelyek feloldják a krónikus stresszt, és felszabadítanak az olyan érzelmek alól, amelyek a jelen helyett a múlthoz kapcsolnak, és valójában arra reagálnak. Megmutatja, hogyan lehet elérni azokat a speciális agyhullámokat, amelyek a relaxációval és a rezilienciával hozhatók összefüggésbe. Ezekkel a módszerekkel percek alatt el tudsz jutni a mély meditatív állapotba. Azt is elmondja, milyen figyelemre méltó hatásokat vált ki a meditáció a testben, az őssejtek termelődésétől kezdve a mitokondriumok aktiválásáig és az öregedést gátló telomerek meghosszabbodásáig.

Dawson akkurátus kutatásai kulcsfontosságú biológiai markerekkel mérik a stresszt és a relaxációt. Az agy állapotát EEG (elektroenkefalogram) és MRI (mágnesesrezonancia-képalkotás) segítségével térképezi fel, a testben jelentkező stressz szintjét pedig olyan indikátorokkal méri, mint a kortizol vagy az immunglobulinok. Amikor valamilyen módszert ajánl, az nem találgatásokon vagy hagyományokon alapul, hanem szilárd tudományos eredményeken.

De azért történetekkel is illusztrálja a tudományt. A mennyeien boldog agy tele van olyan emberek történetével, akiknek az életét megfordították ezek a technikák. Háborús veteránok. Vérfertőzést túlélők. Rákos betegek. Traumák áldozatai. Szorongásban, depresszióban és más, a lehetőségieket korlátozó mentális betegségekben szenvedők. Sőt, még egy jó útra tért drogkereskedő is megszólal!

Ami engem illet, személy szerint és szakmailag is a nagy teljesítmény mellett állok. Sokat dolgoztam EEG-vel, így ismerem a megbízhatóságát és a benne rejlő lehetőségeket. A megfelelő visszajelzések segítenek, hogy az agyad olyan agyhullámokat generáljon, amelyek fokozzák a személyes teljesítményt, ösztönzik a kreativitást, visszaállítják az autonóm reakciókat, és elősegítik a testi és lelki egészséget.

A 40 év Zen nevű cégemnél olyan személyeknél is alkalmaztunk EEG-neurofeedback tréninget, akik súlyos traumát szenvedtek. A veteránok, autóbalesetek áldozatai és a gyermekkori bántalmazást túlélők egyaránt enyhülést remélhetnek ettől a módszertől. Megtaníthatók arra, hogyan formálják úgy a traumával járó agyhullámmintákat, hogy ne azok vezéreljék őket. Az EEG-eredmények segítségével megmutatjuk nekik, milyen az agyi állapotuk a trauma kiváltásakor, és azt is, hogyan lehet kikapcsolni azt.

A 40 év Zent részben azért hoztam létre, hogy erősítsem az alfa-agyhullámaimat. Nem hiszem, hogy ennyi kreatív dolgot tudnék létrehozni, ha nem lennének meg hozzá a megfelelő agyhullámaim. És pontosan tudom, hogy az agyhullámok fejleszthetők. Dawson technikái ezért is keltették fel az érdeklődésemet. Az, hogy nagyon gyorsan el tudnak juttatni oda, ahol lenni szeretnék, nagyszerű ajándék.

Ebben a könyvben Dawson részletesen elmagyarázza az egyes agyhullámállapotokat. Elmondja, melyik hogyan változtatja meg a testet, és miként kapcsolhatod be azokat, amelyek fokozzák az agyműködést és javítják az általános egészségi állapotot. Az optimális agyi állapot a „flow”, vagyis „áramlás”. Ezt az állapotot EEG-mérések spirituális mestereknél, zongoraművészeknél, élsportolóknál, kiváló kreatívoknál és magas színvonalú előadóknál is azonosították.

Dawson ezt az állapotot „mennyeien boldog agynak” nevezi a flow-élményt kísérő kellemes neurokémiai anyagok áradata miatt. Ismerteti a meditációs állapotban termelődő hét legfontosabb hormont és neurotranszmittert, valamint azt, hogy miként indíthatod be ezeknek az anyagoknak a termelését speciális mentális és testi gyakorlatokkal.

Régóta meditálok, ezért tudom, milyen bajos néha nyugodt mentális térbe kerülni. Dawson elmagyarázza, miért ilyen nehéz ez, és miért nem tudjuk sokszor kikapcsolni az agyunkat a meditácó alatt. Az idegtudomány szerint az agyi aktivitás sosem ingadozik öt százaléknál többet se felfelé, se lefelé, se éjjel, se nappal, függetlenül attól, hogy mit csinálunk vagy mit nem csinálunk.

Az agyad akkor sem pihen, amikor ellazulsz. Az agyi aktivitás ugyanolyan magas szinten marad. Amikor nem végzünk semmilyen feladatot, az agy meglátja ezt a kihasználatlan tartalékkapacitást, és megragadja a lehetőséget.

Ezeket az agyterületeket alapértelmezett hálózatnak (Default Mode Network, DMN) nevezzük. És sajnos az a helyzet, hogy az agy alapértelmezett állapota nem a boldogság. Az agy folyton a múlt katasztrófáin és az esetleges jövőbeni fenyegetéseken rágódik. Ezért ütközik annyi nehézségbe, amikor az ember meditálni próbál.

A mennyeien boldog agyból megismerhetjük az ÖkoMeditációt, Dawson tudományos alapokon nyugvó módszerét, amellyel gyorsan elérhetjük az emelkedett állapotokat. A kutatások szerint ezek a technikák elnémítják az alapértelmezett hálózatot, majd beindítják az örömvegyületek özönét. Nem ismerek más módszert, amely ezt ilyen rövid idő – mindössze négy perc – alatt megvalósítaná.

Dawson beszámol egy kutatásról, amely szerint amikor a tesztalanyok befejezték az ÖkoMeditációt, akkor is fennmaradt náluk a flow-állapot, miután kinyitották a szemüket. Ez azt jelenti, hogy ez az emelkedett érzelmi állapot és annak minden előnye továbbvihető a nap hátralévő részébe – a munkába, a szülői tevékenységbe, a baráti kapcsolatokba, a testmozgásba, a kreatív erőfeszítésekbe – vagyis az élet minden területére.

A könyvben ismertetett eszközök drámai mértékben képesek javítani az egészséget és megnövelni az élet hosszát. Rengeteg időt, energiát és pénzt fordítottam erre a témára, ami legutóbb a Super Human című könyvemben csúcsosodott ki. Sok mindent tehetsz a hosszú élet érdekében, de a stressz csökkentése, a rendszeres meditáció és az agy átformálása minden bizonnyal a legfontosabbak között van. Központi jelentőségűek a mennyeien boldog agy szempontjából.

Amikor olyan emberekkel készítettem interjúkat, akik hihetetlen teljesítményre képesek, és meg tudják fordítani a vesztésre álló meccseket is, megdöbbentem azon, milyen sokan meditálnak közülük. A legtöbbjük nem profi meditációoktató, pusztán érdekli őket az életük optimalizálása. Érdekes módon ez az egyetlen közös vonásuk. A mennyeien boldog agyban Dawson elmondja, hogyan lehet az ő teljesítményüket utolérni.

A mennyeien boldog agy meggyőző ívet ír le. Dawson mesél saját személyes katasztrófáiról, és saját történeteivel szemlélteti a reziliencia jelenségét, amely a hosszú ideje tartó meditáció egyik lehetséges hatása. Megosztja, milyen nehezen talált rá a meditációra annak ellenére, hogy már tinédzserként csatlakozott egy spirituális közösséghez. Egyszerű, világos nyelven, történetekkel és analógiákkal szemléltetve írja le mind az alapértelmezett hálózatot, mind az agy megvilágosodás-áramkörét. Megmutatja, hogy a tudomány miként vázolja fel a mély flow-állapothoz vezető legrövidebb utat.

Dawson elmagyarázza, hogyan alakítja át az elme szoftvere az agy hardverét a hatékony meditációs gyakorlat megkezdését követő nyolc héten belül. Miként állítja elő azokat a finom boldogságmolekulákat, amelyek elárasztják az agyunkat, amikor flow-állapotba kerülünk. Leírja az agy minden egyes régióját, amelyet a meditáció megváltoztat, végül pedig felvázol egy olyan eljövendő emberiségképet, amely mindenkit inspirál és felemel.

Tedd te is magadévá Dawson „boldogságszokását”, használd bátran a könyvben ismertetett eszközöket, és meglátod, hogy át fog alakulni az életed. Ez a könyv megmutatja neked azt az utat, amely felszabadítja az agyad természetes képességét, hogy földöntúli boldogságra lelj.

– Dave Asprey, a Super Human: The Bulletproof Plan to Age Backward and Maybe Even Live Forever című könyv szerzője

1. fejezet

A tűz

– Valami nagy baj van!

A feleségem, Christine rázza a vállamat. Nehezen ébredek a mély álomból.

Morcosan kinézek a hálószobaablakon, oda, ahová Christine mutat az éjjeli égbolton.

A horizonton narancsszínű fény ragyog, és éles kontúrt von a szemben álló ház köré. Az ébresztőóra 00:45-re vált.

Kikecmergek az ágyból, félrehúzom a teraszra vezető tolóajtót, és kimegyek. A szemközti hegygerincen hatalmas lángnyelv tűnik fel, és elkezd terjedni lefelé, egyenesen a mi völgyünk irányába.

Rákiabálok Christine-re:

– MOST AZONNAL eltűnünk innen!

Felkapok egy pólót, egy nadrágot és egy dzsekit.

Elmegy az áram, az összes fény kialszik.

Zokni vagy cipő? Mindkettőre nincs idő… , akkor cipő.

Kirohanok a konyhába, és elkezdem tapogatva keresgélni a kocsikulcsot a sötétben.

– A Hondával megyünk! – kiáltom oda Christine-nek. Aztán gondolok egyet, és még visszarohanok a nappaliba a laptopomért. Christine-nel kisietünk a házból.

Becsukni az ajtót? Kulcsra zárni? Arra már nincs idő. Minden másodperc számít.

A kocsik hátul az udvarban, az irodaépület mellett parkolnak. A kocsibejárón fehéren izzó pernye söpör végig, mintha valami szürreális hóvihar lenne.

„Vajon nem reagálom túl?” – tűnődöm el.

Az irodaépület mögött hatalmas lángnyelv csap fel. Olyan, mint egy gyertya lángja, csak éppen tíz méter magas.

Nem, nem reagálom túl.

A menekülés

Beugrunk a Hondába, padlóig nyomom a gázt, a 271 lóerős motor felbőg, ahogy kisüvítünk az udvarról olyan sebességgel, mint még soha.

Elfehérednek az ujjaim, annyira szorítom a kormányt. Világítanak a fényszórók, mégsem látom a fekete aszfaltcsíkot magam előtt, olyan sűrű fehér füst kavarog a fénypászmákban. Félek, hogy már a saját telkünkön nekimegyek valaminek, olyan eszelős sebességgel száguldunk.

Az útra érve beletaposok a fékbe. Több más autó is menekül már nyugat felé a Mark West Springs Roadon, el ebből a kis mennyországból, ahol az elmúlt évtizedet töltöttük. Várjam meg, amíg elenged valaki? Legyek udvarias? Elvileg az vagyok.

De most nincs idő udvariaskodni. Nincs idő az átlagos énemre. Kivágódok az útra, és bepréselem a piros Honda Crosstourt két kocsi közé.

Christine melegséget érez a fejénél, amit nem ért. Kinéz a napfénytetőn át.

Az összes faág lángokban áll a fejünk fölött.

Még két mérföld, és már tudom, hogy megmenekültünk a közvetlen életveszélytől. Merre tovább? Az előző feleségem három mérföldre lakik innen, de a tűz abba az irányba terjed. Christine-nel úgy döntünk, odamegyünk a házához, hogy figyelmeztessük őt és a családját a veszélyre.

Becsöngetek, de semmi válasz. Bebújok a hátsó kapun, és találok egy nyitva felejtett oldalajtót. Gyorsan átnézem a házat, de minden sötét és üres. Sokat utazik, biztosan most is elment valahová.

Visszamegyek az utcára, és felmerül bennem, hogy fel kéne kelteni a szomszédokat. A tűz három mérföldre van innen, és lehet, hogy ide se fog érni. Én pedig udvarias vagyok…

De nem ma éjjel. Rádőlök az autódudára.

Megjelenik egy álmos szomszéd, vaksin hunyorog az utcai lámpák fényében. Ősz haj, szódásüveg-szemüveg, fekete-szürke csíkos pizsama. Mondom neki, hogy tűzvész elől menekülünk. Gyorsan felébreszti a szomszédokat, akiket még nem keltett fel a sivító autódudám. Az emberek perceken belül összekapkodják értékeiket, irataikat és állataikat, és bezsúfolódnak az autójukba.

Christine-nel a Honda mellett állunk, és visszanézünk arrafelé, ahonnan jöttünk. A tűz már egy egy mérföldnyire lévő hegyet ostromol. Lassan terjed tovább. Áram már nincs, ez az egyetlen fényforrás a környéken.

Csak bámuljuk, ahogy körbefog egy hárommillió dolláros villát a hegyoldalban. A ház körül felperzsel minden növényzetet, de aztán továbbhalad, és csak egy fekete folt marad a sértetlen ház körül. Sárga tűzgyűrű a fekete kör körül, amelynek a kellős közepén áll a ház.

Aztán egyszer csak a bal oldali eresz tüzet fog. Majd a jobb oldali is. A ház egy hatalmas lángbuborékot vetve felrobban.

Olyan, mintha egy harcmező kellős közepén állnánk. Benzintankok robbannak fel, ahogy eléri az autókat a tűz. Háztartási gázpalackok hamvadnak el óriási durranás kíséretében. A hegyek felerősítik és visszaverik a robbanások zaját.

A tűz lassan, de továbbra is felénk, nyugati irányba terjed tovább. Úgy döntünk, elhajtunk a barátainkhoz, Billhez és Jane-hez, akik Forestville-ben, húsz mérföldre nyugatra laknak innen. Visszaülünk a Hondába, amelynek piros fényezését a hulló fehér parázsdarabok már kipettyezték.

A közutak most már tele vannak autóval. Egész városrészek ültek kocsiba. Fél óra alatt érjük el a 101-es főutat, ami máskor három percig tart. Itt egy rendőr azt mondja, csak észak felé mehetünk, pedig nekünk dél felé kéne, ha Forestville-be akarunk jutni. Tudjuk, hogy a tűz északkelet felől jön, így a rendőr valószínűleg rossz irányba küldi az embereket, de nincs erőnk vitatkozni. Szegény még nálunk is jobban meg van rémülve.

Helyi lakosként tudjuk, merre lehet kikerülni a főutak rossz irányba terelő blokádjait, és kerülőútra hajtunk. Megérkezünk Bill és Jane házához. Kényelmetlenül érezzük magunkat, amiért hajnali 3-kor fel kell keltenünk őket. Sokáig csak ülünk a piros Hondában, és azon tipródunk, hogy mit tegyünk. Végül csak megnyomom a csengőt az ajtón, de senki nem jön elő. Nagy sokára az álmos szemű barátaink ajtót nyitnak. Elmondjuk, mi történt, mire azonnal felébrednek.

Rövid eszmecsere után elfoglaljuk a vendégszobájukat az emeleten, és alváshoz készülődünk. Elaludni azonban nem tudunk, ezért újra lemegyünk a földszintre. Jane bekapcsolta a tévét, de csak a San Franciscó-i híreket tudja nézni rajta, az pedig messze van a tűzesettől. Bill kimegy a garázsba, beül a kocsiba, és bekapcsolja a helyi rádiót. Felhívjuk Christine lányát, Juliát, aki a közeli Petalumában lakik, és neki sikerül némi infót összeszednie az internetről.

Frusztráló, hogy nincs megbízható információ arról, mekkora a tűz, merre terjed, és hogy Sonoma megye lakói mitévők legyenek. Sokáig beszélgetünk Bill-lel és Jane-nel, de csak arra jövünk rá, hogy semmit nem tudunk.

Kétszáz dollár

Szükségünk van valami használható információra azzal kapcsolatban, merre terjed a tűz, hogy el tudjuk kerülni az útját. A hírekben csak töredékes beszámolókat hallunk elszigetelt tudósítóktól, akik egyik horrorisztikus helyszínt írják le a másik után, egymástól távol eső pontokon. Tudjuk, hogy a tűz nyugat felé, azaz felénk, Forestville irányába terjed. Hajnali négy óra van.

Csörög a telefon. Egy evakuációra felszólító automata üzenet érkezik. Bill elkezd telefonálgatni, és helyet keres, ahol meghúzhatjuk magunkat, de már az összes szálloda megtelt.

Végül talál két szobát Fort Ross Lodge-ban, egészen nyugaton, az óceánnál. Ez a legtávolabbi pont, ahová elmenekülhetünk a tűz elől anélkül, hogy átúsznánk a Csendes-óceánt. A délelőtt azzal telik, hogy előkészülünk az utazásra.

Kapok Billtől egy óriási bevásárlótáskát, tele a régi ruháival. Batikolt pólók és kapucnis felsők. Nem az én stílusom, de hát nem is vagyok már a Divatrendőrség tagja.

Jane kinyitja a ruhásszekrényét, és felajánlja Christine-nek, hogy vegyen el mindent, amire szüksége van. Kölcsönveszünk tőlük pár bőröndöt, hogy legyen mibe elpakolni csekély vagyonunkat.

Kimegyünk a szabadba. Apró hamupernyék hulldogálnak körülöttünk, mintha lágyan szállingózna a hó. Ennyi maradt az iskolákból, lakásokból, üzletekből, fákból, kertekből és álmokból.

Bill és Jane beszáll a kocsijukba, mi is a miénkbe, és elindulunk.

A helyi piac még nyitva van, így Christine-nel megállunk bevásárolni, miközben Bill és Jane továbbhalad. A pénztáros azt mondja, kiürítik Forestville-t, és a piac is nemsokára bezár. Kártyát nem is fogadnak el, csak készpénzt.

Próbáljuk lecsillapítani a kavargó gondolatainkat, és igyekszünk racionálisan gondolkodni. Mennyi pénzünk van? Megszámoljuk. Összesen van nálunk kb. 200 dollár. Elég lesz ez a 200 dollár egy hónapra? Hol fogjuk tárolni a hűtendő ételt? Mi az, amit majd nem tudunk megvenni a parton? Mit vegyünk meg most azonnal?

Bizonyos dolgok egyértelműek. Fogkefe, fogkrém. Fésű. Szappan.

Csakhogy előttünk már jó sokan járhattak erre, ezért sok polc már kiürült. Mi lehetett az üres rekeszekben? Miről maradtunk le? Pánikba esünk. Felmerül bennünk, hogy talán ez az utolsó adag étel az elkövetkezendő néhány napra. Hallgattuk a rádiót a kocsiban, de továbbra sincs semmi megbízható információ az eseményekről.

Veszek három kiló főtt csirkekolbászt, egy doboz energiaszeletet és némi gyümölcsöt. Christine-nek szemüveg is kellene az olvasáshoz, de nem emlékszik, hány dioptriás. Vesz hármat, mindegyik más erősségű. De mi van, ha nem lesznek jók? Vesz még háromfélét. Kolbászokból és olvasószemüvegekből álló eszement gyűjteményünkkel vágunk neki a partvidékhez vezető utunknak.

A rádióban azt mondják, hárman meghaltak a tűzben. Mélyen legbelül érzem, hogy ez a szám még jócskán emelkedni fog. Az utolsók között voltunk, akik elmenekültek Mark West Springsből. Szirénákat nem hallottunk, és a megyei riasztórendszer sem lépett működésbe.

Az áldozatok száma

Később megtudtuk: az illetékes megyei tisztviselő úgy döntött, hogy ha aktiválják a riasztórendszert, és mindenki mobilriasztást kap, akkor pánik tör ki, és az utak bedugulnak. Ez a sorsfordító döntés volt az oka, hogy nem figyelmeztettek minket, akik pedig már a tűz útjában voltunk.

A halálos áldozatok végső számát 22-ben állapították meg. Nyolcan az otthonunktól ezer méteren belül haltak meg. Néhányukat az ágyukban ért utol a halál. Mások a garázsban haltak meg, miközben eszeveszetten próbálták beindítani autójukat. Sorsuk másodpercek alatt dőlt el.

A nap hátralévő részét barátainkkal töltöttük, és továbbra is a híreken lógtunk, amelyekből azonban nem sok derült ki. Úgy festett, hogy mind a sürgősségi szolgáltatások, mind a hírközlés kaotikussá vált. Sms-t küldtem Heathernek, a szervezetünket vezető zseninek, aki Mark West közelében lakik. Heather felvette a kapcsolatot a csapat többi tagjával, és kiderítette, hogy mindannyian biztonságban vannak, bár evakuálták őket.

Heather segített üzenetet írni a Huffington Poston futó blogomra, amelyben tudattuk a nemzetközi gyógyító közösséggel, hogy életben vagyunk. A következő hetekben rendszeresen posztoltam frissítéseket.

Délután már jóval napnyugta előtt elsötétedett az ég. A tűzvészből idesodródott hamu szürke ködként borította be a környéket. A nap vörösen és hatalmasan izzott, akár egy trópusi naplemente. Estefelé karmazsinvörössé változott, majd a láthatár alá süllyedt, és felsziporkázott az első néhány csillag a homályban. Aznap este Bill és Jane szállodai szobájában üldögéltünk egy rögtönzött vacsora és némi bor mellett, és közben a híreket néztük. Christine-t meg-megrázta a zokogás. Együtt feküdtünk az ágyon, és szorosan magamhoz öleltem őt.

A szállodában találkoztunk hozzánk hasonló menekültekkel, köztük négylábúakkal is. A hotel lazított szigorú „háziállat tilos” szabályán. Egy hölgy két kelletlen macskát vonszolt pórázon maga után az utcán. A cicák nem örültek neki. Nemhiába mondják, hogy nehéz a macskát pórázra szoktatni.

Másnap reggel együtt villásreggeliztünk a többi vendéggel. Megtudtuk, hogy az éjjel a tűz átlépte a 101-es főútvonalat, és elpusztította egész Coffey Parkot, mielőtt a tűzoltóknak sikerült megfékezniük a lángokat. Nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy a házunk épségben megmenekült.

Otthagyni a macskákat

10/17/2017 15:58 – Huffington Post – Santa Rosa-i tűzvész, 4. blogbejegyzés

Amikor kétségbeesetten rohantunk a Hondánkhoz, hogy elmeneküljünk a közelgő tűzvész elől, elfutottunk a garázs előtt is. Itt szokott éjszakázni a két sziámi cicánk, Pierre és Apple. Testvérek, és már kölyökkoruk óta nálunk laknak.

Rohanás közben azon tipródtam, vajon van-e idő magunkkal vinni a macskákat.

Az irodaépület mögött tízméteres lángnyelv csapott fel. Nem volt idő semmire, csak arra, hogy bepattanjunk a kocsiba, és meneküljünk.

Két mérfölddel később lelassítottunk. Nem szóltunk egy szót sem, de ugyanarra gondoltunk: a cicákra.

Christine azt mondta:

– Lehet, hogy a tűz megkerüli a házat. Előfordul az ilyesmi. Talán a cicák ki tudnak menekülni a garázsból. A vadállatok nagyon ügyesen tudnak menekülni a tűz elől.

– Elképzelhető – nyugtattam meg. De közben a lelkem mélyén tudtam, hogy semmi sem élhette túl azt a poklot, amelyet magunk mögött hagytunk.

Amikor később megláttuk a házunk porrá égett romjairól készült fotókat, már tudtuk, hogy a cicák nem élhették túl. A Wall Street Journal szerint a tűz három másodperc alatt tett meg egy futballpályányi utat, tehát minden bizonnyal gyorsan végzett velük. Benzintankok is felrobbantak körülöttük; az egyik veterán autómat hét méterrel lökte arrébb a robbanás. Csak az vigasztalt valamelyest, hogy a cicák valószínűleg gyors halált haltak.

A tűz óta eltelt napokban százszor több könnyet ejtettünk a cicák miatt, mint a házunk és az összes ingóságunk pusztulása fölött.

Számtalanszor végigpörgettem az agyamban az eseményeket. Rohanunk a kocsihoz. Elfutunk a garázs mellett. Gondolkodunk, hogy van-e idő kimenteni őket.

1.1. Apple és Pierre egymáshoz bújik

Valahányszor fejben újranézem ezeket a képsorokat, eltöprengek: csinálhattunk-e volna másképp valamit azon a szörnyű éjjelen, hogy a macskák elkerüljék a halált. Tudom, hogy nem, mégis próbálok valami olyan rést találni a valóságon, amely lehetővé teszi, hogy átírjam a múltat.

Józan eszem azt mondja, hogy ha a figyelmemet nem arra fordítottam volna, hogy Christine-nel kimeneküljünk a tűzből, hanem elkezdtem volna a sötét garázsban kutatni a rémült macskák után, nem lennék itt, hogy elmeséljem ezt a történetet. Sem Christine, sem én nem éltük volna túl. Ettől persze még nem érzem magam jobban.

A hatósági előírásoknak eleget téve a házunk környékén 30 méteres körzetben vissza volt vágva a növényzet, éppen a bozóttüzek megelőzése érdekében. Aznap reggel azonban, mikor a kocsit mostam, feltűnt, hogy a pázsit az elmúlt tíz évben még sosem volt ennyire kiégve.

Az első nap az izgatott kommunikáció jegyében telt: igyekeztünk megnyugtatni a barátainkat és rokonainkat, hogy sikerült megmenekülnünk a tűz elől.

Bár a Nemzeti Gárda lezárt néhány utat a tűz pusztítása mentén, és senkit nem engedett be, Heathernek sikerült kocsival elhajtania a házunk előtt. „Mekkora a kár?” – kérdeztem tőle sms-ben.

„Minden odalett” – válaszolta. Küldött képeket is a pusztításról. Egyedül a kémény maradt állva, mint valami magányos őrszem a hamu fölött. Még a fémtárgyak is – szerszámosszekrények, konyhai eszközök – elolvadtak az izzó kemencében. Heather és Ray közeli háza viszont megmaradt. Az övékén kívül mindössze öt másik ház élte túl a tüzet a környékükön.

1.2. A tűzvész után. A színes verziót lásd a könyv végén

1.3. Ugyanarról a helyről készített fotó két évvel a tűz előtt. A színes verziót lásd a könyv végén

A hamu színe

A tűzvész előtt az egyik legkedvesebb hobbim a veterán autók gyűjtése volt. Gyűjteményemet addigra már csupán néhány olyan darabra szűkítettem, amelyek különösen közel álltak hozzám. Volt két 1974-es Jensen-Healey-m, egy piros és egy fehér. Ezt a klasszikusan gyönyörű brit sportautót a 60-as évek végén tervezték, és kézzel készítették az angliai West Bromwichban. Volt egy olasz 1980-as Fiat Spiderem is – a legszívesebben ezzel közlekedtem a helyi borvidék szeles útjain. Végül volt egy csodálatos Rolls-Royce Silver Spiritem, amely negyven év után is úgy nézett ki, mintha most gördült volna le a gyártószalagról. Ezzel tisztelegtem „a világ legjobb autójának” konstruktőrei előtt, és kiválóan példázta, hogyan lehet az, hogy az elmúlt száz évben készült Rolls Royce-ok fele még ma is az utakon van.

Csak a kiégett váz maradt belőlük.

A telkünkről készült fotók egyöntetűen szürke-barna színeket mutattak. Úgy néztek ki, mintha szépiaeffekttel retusáltuk volna őket. A hatalmas hő mindent hamuvá változtatott. A Nemzeti Gárda bejelentette, hogy több hétbe telik, mire a lakók visszatérhetnek ingatlanjaikba.

1.4. Ennyi maradt a kocsikból

A gyerekeink alig várták, hogy találkozzanak velünk. Bár telefonon beszéltünk, ez nem volt elég. Azt akarták, hogy ölelgessük meg őket újra és újra. Ünnepeljük meg, hogy életben maradtunk! Christine lánya, Julia és az ő férje, Tyler kiköltöztek kicsiny petalumai otthonukból, és egy barátjukhoz mentek lakni, hogy mi meghúzhassuk magunkat az ő lakásukban, amíg kitaláljuk, hogyan tovább.

A misszionárius hordó

Az első és legfontosabb az volt, hogy ruhákat szerezzünk magunknak. Christine-nel olyanok voltunk, mint a háborús övezetből menekülő, légnyomást kapott áldozatok. Julia és Tyler úgy elkényeztettek minket, mintha gyerekek lettünk volna. Eljöttek velünk egy közeli iskola tornatermébe, amelyet sebtiben ruhaelosztóvá és menedékhellyé alakítottak át. A fiam, Lionel az ország másik végéből, New Yorkból repült ide, a lányom, Rexana pedig a kaliforniai Berkeley-ből jött el hozzánk autóval.

Christine másik lánya, Jessie, a többi „gyerekkel” közösen felállított egy rögtönzött mentőbizottságot. Órákkal azelőtt, hogy megérkeztünk Fort Rossból, hosszú feladatlistákat rendeztek el a telefonjaikra telepített alkalmazások segítségével, és mindegyikük magára vállalta, hogy elintézi a nagy puzzle valamelyik darabkáját.

Kideríteni, hol van a helyi segélyközpont. Megnézni, kapható-e ruha. Felvenni a kapcsolatot a biztosítóval. Lemondani a telefont és a szemetest a házunknál. Töltőket vásárolni a laptopjainkhoz és mobiltelefonjainkhoz. Megtudni, hogyan lehet sürgősségi útlevelet beszerezni, hogy elutazhassunk Kanadába, ahol a következő hétvégén megrendezett éves energiapszichológiai konferencián kellett előadnom. Tisztálkodószereket és fehérneműt vásárolni. Bőröndöket és tárolókat szerezni. Megnézni, hol vannak ingyenkonyhák.

Aznap este a helyi kocsmában vacsoráztunk, amely ingyen ételt kínált a túlélőknek. Átöleltem az összes gyereket, együtt sírtunk és nevettünk. Megünnepeltük az együttlétet. Azt mondtam: „Azt szeretném, hogy mindennap így legyünk egymással, ne csak akkor, amikor vészhelyzet van.”

1.5. A szeretet köre

A központ munkatársai kedvesek voltak, felhívták a figyelmemet olyan tárgyakra, amelyekre szükségem lehet. Folyamatosan visszautasítottam őket, azt gondolván például, hogy nincs szükségem borotvára, majd elhozom a tartalék borotvámat a lakóautóból. Aztán eszembe jutott, hogy az egyik fotón láttam a lakóautónkat. Csak a kiégett váz maradt belőle.

A válogatás a ruhák között fájdalmas gyerekkori emlékeket hívott bennem elő. Szüleim négyéves koromban költöztek Colorado Springsbe, miután hosszú éveken át misszionáriusként szolgáltak Afrikában. Az egyház biztosított számukra egy apró házikót, tartalék pénzük viszont nem volt. A nővérem, Jenny és én a templom „misszionárius hordójából” öltözködtünk, amely arra szolgált, hogy a jómódúbb szülők belehelyezhették a kinőtt gyerekruhákat a kevésbé szerencsés családok számára.

Keserű emlékeim voltak a misszionárius hordóval kapcsolatban. Anyám sosem engedte, hogy túl sokat vegyek belőle, és ezek a régi intelmek, amelyeket a tűz traumája keltett életre, most előmosódtak a tudatalattimból.

Eszembe jutott, amikor egy elegáns, meleg fiúkabátot találtam a misszionárius hordóban. Bézs színű volt, királykék vízszintes csíkokkal az ujján. Pont ez kellett a hideg coloradói telekre, én pedig büszkén vettem magamhoz.

Anyám csúnyán lehordott. A büszkeség bűnébe estem. A büszkeség halálos bűn. A halálos bűnök olyan bűnök, amelyek miatt az ember örökre a pokol tüzére kerül.

Szerencsére anyám megmentett az örök kárhozattól, ugyanis ragaszkodott ahhoz, hogy a következő vasárnap tegyem vissza a kabátot a misszionárius hordóba. Helyette egy kopott, viseltes, elnyűtt, a méretemnél négy számmal nagyobb narancssárga műszálas kabátot kaptam, hozzá egy neonzöld nadrágot.

Ebben az össze nem illő viseletben mentem első nap az óvodába. Mókás volt a kiejtésem, a szüleim szegényebbek, mint a templom egere, fura étel volt az uzsonnásdobozomban, és bizarr ruhákat viseltem. Nem valami jó kombináció, ha az ember be akar illeszkedni valahová. Hamar megtanultam, milyen kegyetlenek tudnak lenni a gyerekek.

Az óvónők kijelentették, hogy a brit kiejtésemet korrigálni kell, ezért logopédushoz küldtek. A logopédus szigorú utasításainak hatására beszédhiba – súlyos dadogás – és szociális fóbia alakult ki nálam.

Az egyik legrégibb emlékem Colorado Springsről az, hogy caplatok a hóban az iskola felé, és nézem, ahogy a lábammal ösvényt taposok a latyakban. Mélységes szomorúsággal bámultam a gumicsizmámat, és előre láttam, milyen gúnyolódásoknak és kirekesztésnek leszek kitéve az elkövetkezendő napokban.

Annyira a coloradói emlékek hatása alá kerültem, hogy csaknem elsírtam magam. Az én drága Christine-em azonban egyáltalán nem fogta vissza magát, neki bőven patakzottak a könnyei, annyira rázta a zokogás, hogy a gyerekeknek kellett támogatni. Szüksége volt valami erős támaszra, így én tartottam magam, és nem engedtem az érzelmeknek.

A tornaterem tele volt adományruhákkal, de annyira magas vagyok, hogy egy sem volt jó rám. A főszervező azt mondta: „Van itt egy önkéntesünk, aki olyan magas, mint ön. Felhívom, hátha van pár ruhája, amit nélkülözni tud.” Így hát másnap egy teli szatyor ruhával a vállamon sétáltam ki a menedékhelyről, a szívem pedig az ottaniak kedvességével és szeretetével volt tele.

1.6 Az evakuációs központban

1.7. Én és a másik óriás

Egy másik férfi, aki meghallotta, hogy nyilvánosan kell előadást tartanom, adott ezer dollárt összetekert húszas címletekben, hogy menjek, és vegyek magamnak egy öltönyt.

Az Isten áldja meg érte! A konferencián valóban nem jelenhettem meg úgy, hogy a szerencsétlenség energiáját sugárzom magamból, ezért az ezer dolláron tényleg vettem egy új öltönyt, és ettől a magabiztosságom is visszatért.

Vízválasztók az életünkben

Christine-nel nem mehettünk vissza Mark Westbe, így más dolgunk nem nagyon volt, mint hogy a szeretteinkkel töltjük az időt, és e-mailekre válaszolunk. Másnap kellett Kanadába utaznom. Megtehettem volna azt is, hogy csak pár nappal később utazom el. De ez azt jelentette volna, hogy magára hagyom Christine-t, aki még mindig sokkos állapotban volt, nem beszélve a nagylelkű barátokról és rokonokról, akik annyit segítettek nekünk.

1.8. Tűzvész pusztította városrész

A lelkem legmélyére néztem, hogy megtaláljam a választ. Menjek vagy maradjak? Úgy éreztem, ez az egyik legnehezebb döntés, amelyet meg kellett hoznom életem során. Vízválasztó. A vancouveri beszéd után egy egyhetes tréninget is kellett még tartanom terapeuták számára.

A téma? A pszichés trauma.

Hát, ezen a téren jócskán megnőtt most a személyes tapasztalatom.

Vancouverből aztán New Yorkba és pár további városba kellett volna utaznom, ahol előadásokat és tréningeket tartottam volna egészségügyi szakembereknek.

A körülmények ismeretében senki sem vetné a szememre, ha lemondanám az utazást. Ugyanakkor annak sem volt sok értelme, hogy maradjak: csodálatos, huszonéves gyerekeinkből álló bizottságunk sokkal ügyesebb volt az erőforrások felkutatásában és a tervek végrehajtásában, mint én.

Imádkoztam, és belső útmutatást kértem.

Betölteni életünk küldetését

Úgy döntöttem, megyek.

Végül is ez életem küldetése. Ez a dolgom. Abban a kritikus pillanatban ráébredtem, mennyire mély az elkötelezettségem e küldetés iránt, hiszen úgy döntöttem, hogy még az irodám és az otthonom elvesztése sem fog visszatartani attól a feladattól, amelyre elhívattam. Még mindig nem tudom, jól döntöttem-e, de amint elhatároztam magam, mozgásba lendültek a kerekek.

Útlevélre volt szükségem, mégpedig 72 órán belül. Christine-nel a San Franciscó-i útlevélirodába mentünk, és másnap meg is lett az új útlevelünk. Közben az emberek a tűzről szóló első blogbejegyzésemet olvasták, és a kommentjeikben arról biztosítottak, mekkora inspirációt merítettek belőle. Annak ellenére, hogy nem volt időm, rendszeresen blogolni kezdtem a tapasztalataimról.

1.9. Kincsek a hamuban

Hónapokkal korábban megszerveztük Christine-nel a szokásos újévi elvonulást, amelyet egy távol eső helyen szoktunk megtartani a résztvevőknek. Ehhez egy felkészítő tanfolyamot is szerveztünk, amelynek az egyik előadása éppen akkorra volt kitűzve, amikor San Franciscóból hazafelé tartottunk. Hogyan is tudtam volna eleget tenni ennek a kötelezettségemnek?

Aztán eszembe jutott, hogy hiszen a Mill Valley-i hotelben néhány héttel korábban már kipróbáltam a wifihálózatot, amikor egy barátom, John Gray, A férfiak a Marsról, a nők a Vénuszról jöttek (Trivium Kiadó, 2015) című bestseller szerzőjének szemináriumán vettem részt. Mill Valley éppen útba esett, és valószínűleg még a wifijelszó is működött. Behajtottam a szálloda parkolójába, és bejelentkeztem a wifire. A medence közelében ülve laptopon beszélgettem a résztvevőkkel.

Nehéz volt odafigyelni, meghallgatni a tanácsaimra váró emberek álmait, és nem az én frissen elszenvedett veszteségemet állítani az előtérbe. A résztvevők történeteire összpontosítottam, és senki sem sejtette, hogy az otthonom elvesztése után két nappal Mark West-i irodám helyett egy úszómedence partján tartottam meg a foglalkozást.

A vancouveri konferencián senki sem akarta megnézni a 196 PowerPoint diából álló prezentációmat, amelyet két hónappal korábban nagy gonddal készítettem elő. Csak a tűzről akartak hallani. Ezért aztán megváltoztattam az előadás címét arra, hogy „A tűzön keresztül”, és megosztottam a hallgatósággal a nyers valóságot, amelyen Christine-nel átestünk.

A pódiumra lépve kétszáz szempár szegeződött rám. A résztvevők közül sokan mentálhigiénés szakemberek voltak, akik pszichológiai traumák kezelésére szakosodtak. Láttam, ahogy némán diagnosztizálni próbálnak, hogy megállapítsák, vajon még a tagadás fázisában vagyok-e, vagy pedig könnyed felszabadultságom valóságos.

72 óra

10/17/2017 15:23 – Huffington Post – Santa Rosa-i tűzvész, 2. blogbejegyzés

Fura, milyen trükkökkel igyekszik az elme átverni az embert. Hetvenkét órával azután, hogy megmenekültem a házunkat elpusztító tűz elől, már egy utazáshoz csomagolok. Egy éve lefixáltam, hogy a következő hétvégi vancouveri energiapszichológiai konferencia záró előadásán én beszélek majd, azután pedig egy háromnapos traumatológiai képzést tartok. Mivel a család és a barátok ennyire gondomat viselték, most már elindulhatok, a tervezettnél mindössze egy nappal később.

Utazásaimra, workshopjaimra és előadásaimra egy megszokott rutin szerint készülök. Mindig pontosan ugyanazokat a dolgokat pakolom be. Listámat az évek során olyannyira tökélyre fejlesztettem, hogy ma már egy hathetes európai oktatási turnét is végig tudok csinálni egyetlen sporttáskával.

Ezért most az elmém ilyenekkel fáraszt: „Azokat a puha, fekete mikroszálas ingeket kell bepakolnom, amiket gyógyításnál szoktam viselni. Elhoztam a nadrágomat a tisztítóból? Vajon nem gyűrődik össze a kedvenc ezüstszürke zakóm, ha nem viszem magammal a gép fedélzetére? Be kell tennem a fejhallgatómat a zsebembe.”

Aztán eszembe jut, hogy nincs ezüstszürke zakóm. Se ingem, se nadrágom, se fejhallgatóm. Még bőröndöm sincs. Bár már három nap telt el a tűz óta, sokáig tart hozzászokni.

Mindössze 72 órával ezelőtt még egy pár zoknim se volt. Amikor kirohantunk a házból, miközben körülöttünk égett minden, csupán a telefonomat, a laptopomat és Christine kezét tudtam megragadni. Töltőre, tisztálkodószerekre, értékes holmikra már nem volt idő.

Ránézek a laptopomon a feladatlistámra, és felnevetek. Azok a dolgok, amik 72 órája még olyan fontosnak tűntek, hirtelen elvesztették a jelentőségüket.

Néha eszembe jut, mennyi mindenünk odaveszett. Például Sir Walter Scott összegyűjtött munkáinak 1861-es kiadása Adam & Charles Black edinburghi kiadásában. Mind a tizenkét kötet. Az ükapám 1864-es dagerrotípiái. Az összes akvarellem. Az az 1200, gondosan rendezett akta, amely Christine művészeti galériájával kapcsolatban gyűlt össze. Az 1974-es Jensen-Healey-m.

1.10. Christine az ajándékokkal

De nem hiányoznak; az élet végtelenül többet ér náluk.

Bár a megye egyes részein még mindig tombolnak a tüzek, azt látjuk, hogy az emberek már összeszedték magukat, és újrakezdenék. A szomszédok tegnap már el is kezdtek egy felújítási projektet.

Elárasztja a szívemet a hála ezen a reggelen. A környék egyik legsúlyosabb katasztrófáját éltem túl. Christine és én másodpercekkel úsztuk csak meg a halált. Csodálatos a feleségem és a családom. Mindennap szerelmesen ébredek. Minden pillanatban úgy érzem, hogy a Nagy Szellem vezérel. A tűzvész másnapján Christine és én egy hosszú órán át meditáltunk, és úgy láttuk, hogy a tűz megnyitott egy kaput az univerzum számára, amelyen keresztül csodálatos új dolgok kerülnek majd az életünkbe. Az élet drága, és tűz ide vagy oda, dönthetünk úgy, hogy mindennap élvezzük édességét.

Bain Barnett, a Csodás álmok jönnek című Oscar-díjas film producere egyike annak a több száz embernek, akik biztató e-maileket írtak nekem. Visszaírtam, és köszönetet mondtam neki, mondván: „A Szellemben épek vagyunk, és az a mi igazi valóságunk.”

Barátom és munkatársam, David Feinstein klinikai pszichológus, számos kulcsfontosságú tankönyv szerzője, furcsa bevezetést írt a könyvemhez: „Dawson Church vagy egy hatalmas imposztor – írja –, vagy pedig hihetetlenül ellenálló ember, és ezek a módszerek, amelyeket a szakmánkban tanítunk, valóban működnek. Rád bízom a döntést.”

Beszédem végén a hallgatók talpra ugrottak, és hosszan, lelkesen, állva tapsoltak és éljeneztek. A konferenciától kaptam is egy díjat a gyógyítás terén végzett tudományos munkámért.

A konferenciát követő egyhetes képzés megrendítő élmény volt. Mindenki tudta, hogy a szó szoros értelmében épp csak megmenekültem a tűzhaláltól, és a résztvevők hihetetlenül kedvesek voltak velem. Az egyik legfontosabb módszer, amelyet tanítok, az érzelmi felszabadítás technikája (EFT), az akupunktúrás pontok kopogtatásával enyhíti a pszichés traumákat. Sokat kopogtattam a tűz óta, de még többet ennek az útnak a során.

New Yorkban az egyik képesített szakértőnk többórás traumaoldó munkát végzett velem. Az agyamba szinte beleégett a tíz méter magas, gyertya alakú láng képe. Többórás extra kezelés kellett, mire képes lettem megőrizni érzelmi semlegességemet a kép felidézésekor.

Imádott feleségemmel folytatott napi telefonbeszélgetéseim során világosan éreztem a hangján, hogy szenved, ezért rövidre zártam az utat. Lemondtam az utolsó pár workshopot. Kaliforniába visszatérve úgy láttam, hogy megkap mindent, amit csak a barátai és rokonai megadhatnak neki. Mégis, érzelmileg mindennap szüksége volt rám.

Az apró dolgok áldása

10/24/2017 18:29 – Huffington Post – Santa Rosa-i tűzvész, 6. blogbejegyzés

Egy régi, viharvert szemüveget hordok. Rendkívül értékes számomra.

A tűzvész előtt a szemüveg megfizethető árucikk volt. Hármasával rendeltem őket, mivel tudtam, hogy úgysem bírják sokáig. Folyton rájuk ültem, leejtettem vagy ottfelejtettem őket, ahová látogatóba mentünk. Évente hét szemüveget használtam el így.

A tűz óta ugyanazt a szemüveget hordom – egy eldobható fajtát, amely történetesen éppen abban az autóban volt, amellyel elmenekültünk. Hirtelen egy korábban elhanyagolható értékű tárgy rendkívül értékessé vált. Ennek az összekarcolt szemüvegnek köszönhető, hogy most látok. Rendkívül hálás vagyok ezért a kiváltságért. A tűz átrendezte az értékrendemet.

Körömvágó. Mindig van nálam egy az utazókészletemben, egy másik pedig a fürdőszobapolcon. Olyan régóta van már ez így, hogy teljesen a tudatszintem alá süllyedt. Most meg itt vagyok Vancouverben, és hiányzik a körömvágóm.

Gondolatban felírom magamnak, hogy ne felejtsek el venni egyet a következő drogériában, mégis mindennap elfelejtem, mivel már egy évtizede nem szerepelt a körömvágó a bevásárlólistámon.

Minden reggel, amikor felhúzom a zoknimat, köszönetet mondok. A tűz előtt egyetlen gondolatot se szenteltem a zoknihúzásnak. Ám amikor elvesztettem az összes zoknimat a tűzben, és két napig zokni nélkül kellett meglennem, tudatára ébredtem a meleg, puha zokni áldásának.

Képzeld csak el, hogy az egész életünket az apró dolgok áldásának tudatában éljük le. Képzeld el, hogy a legapróbb tárgyakat is rutinszerűen értékelni tudod, mint amilyen a fogkefe, a kanál vagy a fülhallgató.

Megfogadtam: mostantól kezdve úgy élem az életemet, hogy semmi sem veszek magától értetődőnek. Tegnap, miközben sétáltam, köszönetet mondtam minden egyes lélegzetvételért. A tüdőmbe hatoló friss brit-kolumbiai levegőért. A cipőért a lábamon. Azért, hogy járni tudok. A fákról lehulló levelekért. Az esernyőmre hulló lágy esőcseppekért.

Az egyik barátom, aki mélyen együttérez ezekkel a posztokkal, amelyeket a tűzről írok, küldött nekem egy verset a középkori perzsa költő, Rúmi tollából. A vers címe: A fogadó ház. Arra emlékezteti az embert, hogy a katasztrófák is áldást hozhatnak az életünkbe, ha hajlandóak vagyunk megadni magunkat nekik, és hálát mondani értük.

Az emberi lény mint egy fogadóház

Minden reggel más vendéget vár

Az öröm a szomorúság és a

hitványság

Gyakori vendégek

De nagy ritkán a tudatosság is betéved

Fogadd be őket szívesen

Még ha a fájdalom is durván bedörget

Adj neki helyet

Hisz ő is a te vendéged

Fogadd be őket szívesen

Mert új örömöket hoznak neked

A szégyenkezés a rosszindulat

Borús gondolatok

Szívéllyel fogadd őket úgy szintén

Légy hálás mindegyiknek

Mert mindnyájan Istentől jönnek

(Simon Imre fordítása)

Azt kívánom, ismerd fel te is, hogy a problémáid „mindnyájan Istentől jönnek”, és arra ösztönöznek, hogy tudatosan éld az életedet. Hogy képes légy megadni magadat, és minden pillanatban hálát adni pusztán azért, hogy élsz. Hogy becsülj meg minden egyes lélegzetvételt, minden egyes zoknit, minden egyes szemüveget és az összes többi apróságot az életedben.

Nekem egy minden anyagi ingóságomat felemésztő tűzvész kellett ahhoz, hogy ráébredjek a dolgok értékére. Azért imádkozom, hogy neked ne kelljen ekkora katasztrófát átélned ahhoz, hogy megtanuld értékelni minden egyes pillanat varázsát. Hogy te is hálásan ébredj, mondj köszönetet minden egyes lélegzetvételért, és minden este úgy térj nyugovóra, hogy a tudatosan élt élet csodájában fürdesz meg.

Christine többször is meglátogatta a Mark West-i ingatlanunkat, sőt, először én is elkísértem. Döbbenten szitáltuk a hamut az ujjaink között. A tűz olyan forró volt, hogy a Jensen-Healey-k alumíniumkerekei megolvadtak, és csak olvadt fémtócsák maradtak utánuk. Egy barátom az javasolta, hogy keressem meg a híres Flying Lady emblémát, amely a Rolls-Royce-om motorháztetőjét díszítette. Ám a tűz teljesen megosztotta az autó elejét, és a Repülő Hölgy már nem volt sehol. A szélvédő is megolvadt. Ebből következik, hogy a tűz 2500 fok feletti hőmérsékletet ért el, ugyanis ez az üveg olvadáspontja.

Pár emléket azért begyűjtöttünk, például a nagymamám Royal Doulton porcelánjait, de nehéz volt fellelni az egyes tárgyakat a szürke törmelék között.

Meglepő módon egy Buddha-szobor épségben maradt. Irodaházunk romjainak hamvában ült, törmelékkel körülvéve. Nyugodtan és derűsen, a nem anyagi értékek állandóságára emlékeztetve. Ezt a blogbejegyzést írtam róla a Huffington Postra:

1.11. Ez az alumíniumdarab a tűz előtt egy klasszikus Jensen-Healey sportkocsi felnije volt

A szent a hamuban

12/24/2017 06:42 – Huffington Post – Santa Rosa-i tűzvész,12. blogbejegyzés

A feleségem, Christine ma először jutott el a telekre. Elkísérte őt Heather, csodálatos EFT Univerzumunk operatív menedzsere, aki a közelben lakik. Ray, Heather férje szerszámokat is hozott magával, hogy átkutassák a hamut.

Christine azt mondja, olyan volt a hely, mintha bomba robbant volna a közelben. A kint lévő katasztrófavédelmisek azt mondták, hogy a ház öt perc alatt porig égett.

Nem sok látnivaló volt. Christine talált néhány kulcsot, de a hő elgörbítette a fémet. Csak a kerámiák és a szobrok maradtak meg.

A legmegrázóbb kép ez a Buddha-szobor volt, amelyet így, a hamuban üldögélve találtak meg.

Számomra ez a kép a tűzzel kapcsolatos tapasztalataim központi igazságát képviseli: bár az anyagi dolgok jönnek-mennek, az örök energia magvát, lényünk igazságát nem lehet elégetni.

A fontos dolgokat – szeretetet, kapcsolatokat, együttérzést, tudatosságot, bizalmat, hitet – nem lehet elpusztítani. Amikor körülöttük mindent elégetnek az élet tüzei, kontúrjuk még határozottabban rajzolódik ki.

1.12. A szent a hamuban

Amikor Christine a látogatás után felhívott, elbeszélgettünk, és számba vettük minden apró boldogságunkat. Beszéltünk az elveszett dolgokról, és arról a nagy jövőről is, amelyet együtt fogunk létrehozni.

Buddha üzenete az, hogy minél előbb elengedjük a múltat, annál hamarabb befogadhatunk egy új és pozitívabb jövőt. Bár sok értékes vagyontárgyunk veszett oda a tűzben, a végső kincsek megmaradtak a szívünkben. Velük mindig gazdagnak és áldottnak érezzük magunkat, bármilyen kihívással is szembesülünk a külvilágban.

Újrateremteni a régit

Christine-nel egy darabig még külön úton jártunk. A biztosítótársaság 5000 dollárt küldött a kezdeti kiadásaink fedezésére, én pedig felkerekedtem, hogy szerszámokat vásároljak. Az egyetemi éveim alatt és után dolgoztam az építőiparban, így meg tudok javítani pár dolgot a garázsban és ház körül. Hamarosan szállodai szobánk egyik sarkát kalapácsokkal, csavarhúzókkal, fűrészekkel és vízmértékekkel, valamint a klasszikus autók javításához szükséges szerszámokkal pakoltam tele.

Fejben tisztában voltam azzal, hogy már nincs házam. Sem oldtimereim. De az üzenet még nem jutott el a tudatalattimhoz, és már nem létező tárgyak javításához vásároltam szerszámokat. Meglepően sok időt vesz igénybe, hogy a psziché alkalmazkodjon egy gyökeresen új valósághoz.

A biztosítás úgy működik, hogy a régi újrateremtését támogatja. Ha pontosan ugyanolyan hűtőszekrényt vagy kenyérpirítót vásárolsz, mint amilyet elvesztettél, akkor a biztosító megtéríti a „pótlási költséget”, vagyis az új készülék teljes árát.

Ha viszont nem veszel helyette újat, akkor csak az „amortizált értéket” fizetik meg neked, vagyis annyit kapsz érte, amennyit egy bolhapiacon adnának. Az egész rendszer menthetetlenül afelé terel, hogy a régi életeddel teljesen megegyező új életet teremts magadnak. Ugyanazokat a dolgokat vedd meg újra, és a múlt darabkáival töltsd ki a hiányzó részeket.

Egyszer, körülbelül két hónappal a tűz után Christine-nel úgy néztünk egymásra, mintha mély álomból ébrednénk. Azt mondtuk egymásnak: „Nem akarjuk a régi életünket. Nem akarjuk az összes régi dolgunkat. Újat szeretnénk létrehozni. Azt a friss, élő valóságot szeretnénk felépíteni, amelyre a szívünk most vágyik, nem pedig a régi valóságot újrateremteni. Abbahagytuk hát a vásárlást, és csak azokat vettük meg, amelyekről tudtuk, hogy valóban kellenek. Minden egyes vásárlást alaposan megfontoltunk. Hálát adtunk új vagyonunkért – amelyet tudatosan és szándékosan, egyenként válogattunk össze.

Hálásak voltunk Juliának és Tylernek, amiért megengedték, hogy a lakásukban maradjunk, egy idő után pedig egy briliáns művészbarátunkhoz és férjéhez költöztünk. De aztán eljött az ideje, hogy saját állandó lakást találjunk magunknak.

Az ingatlanpiacon már a tűz előtt is szűk volt a kínálat. Kevés eladó új lakás volt, az árak pedig az egekbe szöktek. Kiadó lakások gyakorlatilag nem is léteztek, és a bérlők dühödten versenyeztek a kevés elérhető bérleményért.

Aztán 5300 lakás füstbe ment. A biztosítótársaságok képtelenek voltak lakást találni az otthonukat elvesztőknek. A száz mérföldnyire lévő Sacramentóban vagy San Franciscóban béreltek lakást az ügyfeleiknek. Sokan kénytelenek voltak lakókocsikban élni a leégett telkükön vagy a rokonaik udvarán. Mi vajon hol találunk lakást magunknak?

A hang

– Hívd fel Marilynt – mondta Christine egy nap. Marilyn egy barátunk, a Noétikai Tudományok Intézetének korábbi elnöke, és akkoriban Petalumában lakott, ahová mi is költözni szerettünk volna a tűz előtt.

– Drágám, azt sem tudom, hol áll a fejem. Nincs időm Marilynt hívogatni – feleltem.

Pár nappal később Christine a maga kedves módján megint felvetette, hogy hívjam fel Marilynt. Tapasztalatból tudom, hogy amikor ezen a hangon szólal meg, akkor nagyon akar valamit. Mintha angyalok szólnának rajta keresztül, olyan a hangja. Felhívtam hát Marilynt.

Marilyn fellelkesült a hívásomtól:

– A munkám most a Szilikon-völgyhöz köt, a férjem pedig a Teslánál dolgozik. Rengeteget autózunk. Ha a biztosítótársaság kibérli tőlünk nektek a lakásunkat, akkor mi is kibérelhetünk egy lakást Mountain View-ban, ahol nekünk is sokkal jobb lesz!

Egyetlen telefonnal megszereztük álmaink házát, pont ott, ahol lakni akartunk.

A négy évszak

Imádtuk Marilyn házát. A hátsó udvar kerítésén volt egy kapu, ami egy hatalmas nyílt térre vezetett. Két háztömbnyire ott volt egy teniszpálya. Mark West Springsszel ellentétben a környék elég lapos és egyenes volt ahhoz, hogy a bejárati kapun ki tudjunk biciklizni. A teniszpálya közelében volt egy hatalmas közpark, több mérföldnyi hegyi kerékpárúttal és túraútvonalakkal. Öt perc autózás után már akár a Petaluma folyóban evezhettem.

A ház kétszer akkora volt, mint a régi lakásunk, sok olyan luxusfunkcióval, amelyekről korábban csak álmodtunk. Egy nap ráeszméltünk, hogy Marilyn háza majdnem pontosan olyan, amit amilyennek az ideális házat megálmodtuk az álomtáblánkon. Az univerzum megadta, amit kértünk, bár egészen váratlan módon.

Egy barátom és üzleti partnerem felajánlotta, hogy ingyen használjuk az üres irodáját, Heather és csapatunk magja így minden kedden és csütörtökön kihasználta a lehetőséget, a hét többi napján pedig otthonról dolgozott. Az üzlet, az EFT Universe, valamint nonprofit szervezetünk, az Országos Integratív Egészségügyi Intézet (NIIH) lassan mind helyreállt.

A folyamat hónapokig tartott, és tele volt kihívásokkal. Az egyik kihívás az volt, hogy a postának körülbelül még fél évig gondjai voltak a levéltovábbítással, és az összes csekk, amelyet postán kaptunk, heteket késett, vagy egyáltalán nem érkezett meg. Pénzügyileg és érzelmileg is nehéz időszak volt.

A múlt és a jövő álmai

Miután tudatosult bennünk, hogy új életet teremtünk magunknak, mégpedig a mostani álmainkból, nem pedig a múlt vízióiból, különböző döntéseket hoztunk. Felállítottam az úgynevezett Négy Évszak szabványt. A világ szinte minden táján nyaraltunk már a Four Seasons szállodáiban, amelyek mindig gyönyörűen vannak berendezve. Úgy döntöttem, hogy azt szeretném, ha új otthonunk ugyanolyan szép lenne, mint ezek a hotelek. Azt mondtam Christine-nek:

– Csak olyan dolgokat akarok ide, amik egy Four Seasons szállodában is elmennének.

De ezt folyton elfelejtettem. Egy barátunk felajánlotta egy régi kanapéját. Egész jó volt; csak egy lyuk volt rajta, ahol Whitey, a házi nyula átrágta a kárpitot. Mivel nem volt heverőnk, elfogadtam, és intézkedtem, hogy haza tudjam szállítani egy bérelt teherautóval. Christine tapintatosan megkérdezte:

– Ez vajon jó lenne a Four Seasonsbe?

Elengedtem a kanapét.

A lányom, Rexana Texasba költözött, és átadta nekünk az alapvető háztartási berendezéseit. Nem kellett sietnünk gyorsan berendezni a lakást, tökéletes dekorációt szerettük volna új házunkba.

Úgy döntöttünk, hogy megvásároljuk álmaink ágyát, kerül, amibe kerül, mert tudtuk, hogy a következő tíz évben ebben fogunk aludni. Sok matracboltban jártunk, és sok ágyat kipróbáltunk. Egy barátunk, Jane gyermekmatracokat árusít a Healthy Child weboldalán. Azt mondta, hogy a kereskedelmi forgalomban kapható matracok gyártásánál sokszor káros vegyszereket is felhasználnak.

Igaz lehet ez? Utánanéztem a matracokban legálisan használható vegyi anyagoknak. Döbbenten tapasztaltam, hogy Jane-nek igaza van. Csakis biomatrac jöhet szóba. Alsó rétegnek olyat választottunk, amelyet távirányítóval lehet fel-le állítani.

Végül megérkezett az az ágy, amelyről mindig is álmodtunk. De néhány nap múlva rájöttünk, hogy ez az ágy a régi házunkhoz tökéletes. Ismét öntudatlanul a múlt alapján teremtettük meg a jövőnket.

Ugyanilyen következetlen voltam az autóvásárlásnál is. Régebben többször is árverésen vásároltam kocsit, ezért felmentem a netre, és egy online aukción vettem egy Toyota Priust és egy régi lakóautót. De kiderült, hogy a cég központja Oregonban volt, és a tételt a kaliforniai árverési csarnokból át kellett küldeni Oregonba, hogy ott átírják a nevemre – majd onnan visszaküldjék Kaliforniába. A bürokratikus folyamat több hétig tartott, és közben autó nélkül voltam.

Christine azt mondta:

– Autós srác vagy, miért nem szólsz az autóklubos barátainak?

Megtettem, és 24 óra múlva már egy szép Ford F250-es teherautó volánja mögött ültem a Wine Country Car Club egyik tagjának jóvoltából. Az illető felajánlotta, hogy választhatok a Ford és egy 1924-es Rolls-Royce között, és bár imádtam a Rollst, kanapészállításhoz nem lett volna optimális.

00:45

11/13/2017 05:31 – Huffington Post – Santa Rosa-i tűzvész, 11. blogbejegyzés

00:45 van, nekem pedig kipattan a szemem.

Egész héten minden éjjel felriadok ebben az időpontban, és legalább két órán át nem is tudok visszaaludni. Rendszerint hajnalig álmatlanul forgolódom.

Nem értem, miért. Lehet, hogy csak a szokásos álmatlanság, de akkor is fura. Egyszerűen képtelen vagyok lecsendesíteni a nyugtalan elmémet. Kopogtatok, meditálok, és mégis felébredek pontban 00:45-kor.

Nagy nehezen aztán rájöttem. Ekkor ébredtem fel október 9-én, és vettem észre, hogy valami nincs rendben. Ekkor néztem ki az ablakon, és ekkor pillantottam meg a házunk felé közeledő bozóttüzet.

A testem tudja, hogy valami rossz történt 00:45-kor, és kortizolhullámmal felébreszt.

Végeztem egy fontos kutatást az EFT stresszhormonokra gyakorolt hatásáról. Kutatócsoportunk három csoportba sorolta az embereket, majd a terápia előtt és után tesztelték a kortizolszintjüket. Az egyik csoport rendszeres beszélgetős terápiában részesült, egy másik csoport pihent, a harmadik pedig kopogtatott. A szorongás és a depresszió kétszer akkora mértékben csökkent a kopogtató csoportban, és a kortizol szintje is jelentősen visszaesett náluk.

1.13. A ház hamvai között

Innen tudom, hogy ezek a technikák működnek, és tudom, milyen egy kortizollöket. Emlékszem egy olyan ember történetére, akit az általam alapított Veterán Stressz Projektben kezeltek. 1968-ban, vietnámi bevetésének első napján hajnali 4:45-kor aknatámadás érte. Amikor több mint 40 évvel később kezelésre jelentkezett, még mindig sokszor felébredt 4:45-kor.

Ilyen egy tipikus kortizolhullám. A régmúltban jó szolgálatot tett, ha veszélyre kellett figyelmeztetni őseinket, de ha folyamatosan ismétlődik, pusztítást végez a mai ember biokémiájában.

Mivel 00:45-kor ébredek, és minden erőfeszítésem ellenére is ébren maradok, úgy döntök, hogy megbarátkozom ezzel az alvási ritmussal. Ébren fekszem, és arra koncentrálok, hogy vegyem észre életem minden egyes boldog mozzanatát. Azt, hogy túléltem a tüzet. Hogy szerető feleségem van, sikeres gyermekeim és csodálatos közösségem. Hogy fontos munkám van, amely évente több ezer ember gyógyulását segíti.

Pontosan egy hónappal a tűz után 1:45-kor ébredtem fel, egy órával később, mint máskor. És gyorsan visszaaludtam. Ez azt jelentette, hogy az elmém meggyőzte a testemet. A testem már nem jött többé azzal, hogy a halál a küszöbön áll, és azonnal teljes fegyverzetbe kell vágni magunkat. Másnap éjjel ugyanez történt.

Ez pozitív változás!

Fontos, hogy szeressük a testünket. Sokszor előfordul, hogy amikor a test nem úgy viselkedik, ahogy szeretnénk – megbetegszik, nem tud aludni – egyszerűen csak annyit akarunk, hogy a problémák megszűnjenek. Figyelmen kívül hagyjuk a testet, megtagadjuk, elnyomjuk, haragszunk rá, vagy gyógyszerekkel tömjük tele.

Ha ehelyett arra törekszünk, hogy megértsük a testünket, és elfogadjuk olyannak, amilyen, akkor megnyitjuk a kaput a gyógyulás felé. Carl Rogers, a 20. század nagy ügyfélorientált terapeutája ezt a növekedés paradoxonának nevezte: olyannak kell szeretnünk magunkat, amilyenek vagyunk, minden problémánkkal és korlátunkkal együtt. Ha így teszünk, elkezdünk változni.

Ha a tested tudja, hogy meghallgatják, csendesen is ki tudja fejezni magát. Itt egy kis zörej. Ott egy enyhe kis fájdalom. Halljuk az üzenetet, és gondoskodunk a test igényeiről.

Amikor élő workshopokat tartok, gyakran olyanokkal dolgozom együtt, akik hosszú évek óta figyelmen kívül hagyják, akár egyenesen gyűlölik a testüket. Nincsenek ráhangolódva a test üzeneteire. Nem észlelik a finom jeleket.

Ha figyelmen kívül hagyjuk a test szelíd kommunikációját, akkor annak hangosabban kell megszólalnia. Egy apró fájdalom ízületi gyulladássá fejlődhet. Ha nem figyelünk oda rá, teljes értékű autoimmun rendellenességgé válhat. Nagyon sok ember háborúzik a testével, és gyógyszerekkel vagy addiktív szerekkel próbálja elnémítani az üzeneteket.

A növekedés önmagunk szeretetével veszi a kezdetét. A gyógyulás az önelfogadással kezdődik, még akkor is, ha a körülmények elfogadhatatlannak tűnnek. Az önszeretet gyakorlása csökkenti a stressz-szintünket és megnyitja tudatunkat az életünkben rejlő lehetőségek felé. Csak a lehetőség ablakán keresztül ragyoghat ránk az univerzum szeretete, békéje és szépsége. Akár 00:45-kor is.

Személyre szabott univerzum

Egy olyan nagy veszteség után, mint a tűzvész, mi, emberek stabilitásra és bizonyosságra vágyunk. Christine-nel mi is a lehető leghamarabb túl akartunk esni az átmeneti állapoton, és újra berendezkedni Mark West Springsben, vagy új házat vásárolni Petalumában. Visszakapni a bútorainkat. Megtölteni a garázsunkat autóval, a szobáinkat holmikkal. A tárgyak megerősítik azt a tényt, hogy életben vagyunk.

Minden lámpa, minden szék, minden váza, minden csésze a stabilitás szimbóluma. A normalitásé.

Ezzel szemben a ház minden üres pontja, minden kihasználatlan sarok a veszteségre emlékeztetett minket, azokra a szép dolgokra, amelyek egykor megvoltak, de már nincsenek. Mi is megálltunk, hogy elgondolkodjunk, és elhatároztuk, hogy tudatosan szerezzük be a dolgokat, de ezzel voltaképpen rohantunk kitölteni az űrt.

Az a gond, hogy ha anyagi javakkal akarjuk bizonygatni magunknak, hogy élünk, nagy árat kell fizetnünk érte. Kiszorítjuk azt a teret, ahol szervesen és váratlan módon kibontakozhatnának azok a dolgok, amelyekre valóban szükségünk van, és amelyek valóban jók nekünk.

Tehát valahányszor éreztük a kényszeres vágyat, hogy vásároljunk valamit, vagy nagy döntést hozzunk, megálltunk. Meditáltunk, amíg jól nem éreztük magunkat a rejtélyben. Barátaink értetlenül álltak az előtt, hogy megelégedtünk azzal, hogy hosszú hónapokig nagy üres terek voltak Marilyn házában. Mégis megragadtuk az alkalmat, hogy elengedjük a kényszeres biztonság iránti igényünket, és lehetővé tettük, hogy az univerzum szinkronicitásokkal lepjen meg minket.

Christine csatlakozott egy helyi festőklubhoz. Egy másik tag, aki szintén elvesztette otthonát a tűzvészben, új házat vásárolt, és teljesen berendezkedett. Nem volt szüksége pár olyan tárgyra, amelyet az előző tulajdonostól örökölt, ezért nekünk adta őket. Volt köztük két gyönyörű perzsa szőnyeg is. Tökéletesen illeszkedtek új színvilágunkhoz. Mikor egy formatervező barátunk átjött látogatóba, és meglátta őket, közölte, hogy 20 000 dollárt érnek. Lám, csak bíznunk kellett az univerzumban, és megmutatta magát.