Lukács László

Szemelvények a hazai katonai robbantástechnika és a föld alatti aknaharc fejlődéstörténetéből

Budapest, 2023

A mű TKP2020-NKA-09 számú projekt a Nemzeti Kutatási Fejlesztési és Innovációs Alapból biztosított támogatással, a Tématerületi Kiválósági Program 2020 pályázati program finanszírozásában valósult meg.

Szerző

Lukács László

Szakmai lektor

Dr. Kovács Zoltán

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Bíró Csilla

Korrektor: Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

ISBN 978-963-531-695-3 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-696-0 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-697-7 (ePub)

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

I. MOZGÁSAKADÁLYOZÁS ROBBANTÁSSAL

1. Az alkalmazott hazai katonai robbantóanyagok

1.1. Katonai robbanóanyagok és töltetek

1.1.1. Robbanóanyagok a magyar fegyveres erőknél 1945-ig

1.1.2. Robbanóanyagok a magyar fegyveres erőknél 1945 után

1.2. Katonai gyújtószerek

1.2.1. A tűzzel való gyújtás eszközei és fejlődésük

1.2.2. A villamos gyújtás eszközei és fejlődésük a magyar fegyveres erőknél

1.2.3. A NONEL gyújtási rendszer a Magyar Honvédségnél

1.2.4. Feltámadt a szikragyutacs és iniciálás lézerrel

2. Robbantási alapfeladatok tervezése

2.1. Fém szerkezeti elemek robbantása

2.1.1. Acéllemezek és -tartók robbantása

2.1.2. Acélcsövek és -rudak, gömbvasak és sodronykötelek robbantása

2.2. Tégla-, kő-, beton- és vasbeton elemek robbantása

2.2.1. Tégla, kő és beton szerkezeti elemek robbantása

2.2.2. Vasbeton elemek robbantása

2.2.3. Tégla-, kő-, beton- és vasbeton elemek robbantása közbehelyezett töltettel

2.3. Földrobbantás

3. Mozgásakadályozás robbantással

3.1. A rombolások helye, szerepe a harc/hadművelet műszaki biztosításában/támogatásában

3.2. Utak és műtárgyaik robbantása

3.3. Vasutak robbantása

3.4. A repülőterek robbantással történő rombolásának jellemzői, a végrehajtás szabályainak és előírásainak változása

3.5. Hidrotechnikai létesítmények robbantása

3.6. Építmények harcászati célú robbantása

3.6.1. Építmények robbantása belső, közbehelyezett összpontosított töltettel

3.6.2. Építmények robbantása kontakttöltetekkel

II. A FÖLD ALATTI AKNAHARC TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSE

4. A föld alatti aknaharc története – a kezdetek és az ókor

4.1. A bányászat mint a föld alatti aknaharc tanítómestere

4.2. Városok, várak – védelem és támadás az ókorban

4.2.1. Mezopotámia – védelmi és ostromtechnika

4.2.2. Az asszír birodalom ostromtechnikája

4.2.3. Ostromok az ókori Egyiptomban

4.2.4. Perzsa ostromtechnika

4.2.5. Ostromtechnika az ókori Kínában

4.2.6. A klasszikus ókor erődépítészete – a görög városállamok

4.2.7. Erődök és ostromok a Római Birodalomban

5. Föld alatti aknaharc a középkorban

5.1. A kora középkor városerődítése és azok ostromai (400–1000)

5.1.1. Bizánc – a krétai hadjárat (960–961)

5.1.2. Mopszuesztia és Tarszosz bevétele (964–965)

5.1.3. A korabeli bizánci hadművészet jellemzői

5.2. Várak és ostromok a 11–14. században

5.2.1. Nikaia ostroma – 1097

5.2.2. Aknaásás a 12. század elején

5.2.3. Szaladin felemelkedése – 1137

5.2.4. A Jákob gázlójánál épült erőd ostroma – 1179

5.2.5. Szaladin elfoglalja Jeruzsálemet – 1187

5.2.6. Akko 1191-es keresztes ostroma

5.2.7. Az iszlám csapatok elfoglalják Akko erődítményét 1291-ben

5.2.8. Lisszabon keresztes ostroma – 1147

5.2.9. Zára keresztes ostroma – 1202

5.2.10. Château Gaillard építése és ostroma – 1196

5.2.11. Csák Máté csehországi hadjárata 1315-ben

5.2.12. Az Oszmán Birodalom felemelkedése – a nikápolyi csata (1396)

5.3. Ostromok, ostromtechnikák a késő középkorban – 14–15. század

5.3.1. Konrad Kyeser (1366–1405?) és a Bellifortis

5.3.2. Mariano (di Jacopo detto il) Taccola (1382–1453) – De rebus militaribus

5.3.3. Robbanóaknák és ellenaknák a 14. század első felében

5.3.4. Nándorfehérvár első török ostroma – 1440

5.3.5. Konstantinápoly török elfoglalása – 1453

6. Föld alatti aknaharc a 16–17. században

6.1. Művészek és hadmérnökök a várvédelemben és -ostromban

6.1.1. Francesco di Giorgio Martini (1439–1501) – az első európai várfal alatti támadó-robbanóakna

6.1.2. Leonardo da Vinci, a hadmérnök (1452–1519)

6.1.3. Pedro Navarro (1460–1528) és a lőporral töltött föld alatti támadó- és ellenakna

6.1.4. Robbanó föld alatti támadó- és ellenaknák fejlődése a 16–17. században

6.2. Az Oszmán Birodalom fénykora – hódítások az aknaharc tükrében

6.2.1. Az oszmán haderő és hadművészete

6.2.2. Nagy Szulejmán várostromai és az aknaharc

6.3. Török várostromok Szulejmán uralkodását követően

6.3.1. Eger ostroma – 1596

6.3.2. Nagyvárad ostroma – 1660

6.3.3. Érsekújvár ostroma – 1663

6.4. Montecuccoli és az aknaharc

6.4.1. A támadásról

6.4.2. A védelemről

6.4.3. Török háborúk

6.4.4. A kőszóró aknák

6.5. Petárdák a várostromokban

6.5.1. A petárdák típusai, szerkezeti felépítésük

6.5.2. Petárdák a magyar hadszíntéren

6.5.3. A petárda későbbi hazai alkalmazása

6.6. Más hadszínterek – ugyanaz az aknaharc

6.6.1. Áden portugál ostroma – 1513

6.6.2. Kazany orosz ostroma – 1552

6.6.3. Aknaharc Indiában – 1567

6.6.4. Godesberg bajor ostroma – 1583

6.6.5. Szmolenszk lengyel ostroma – 1609–1611

6.6.6. Kandia török ostroma – 1669

6.7. Bécs és Buda – ostrom és védelem az aknaharc tükrében – 1683–1686

6.7.1. Bécs török ostroma – 1683

6.7.2. Buda keresztény ostroma – 1684

6.7.3. Buda visszafoglalása a törököktől – 1686

6.8. Sébastien Le Prestre de Vauban (1633–1707)

7. Aknaharc a 18–19. században

7.1. Aknaharc a 17. század elején

7.1.1. A török aknaharc technikája a 17. század elején

7.1.2. Tournai ostroma – 1709

7.2. Napóleon és a várak

7.3. Orosz–török háború (1828–1829) – Várna orosz ostroma

7.4. A krími háború – Szevasztopol ostroma 1854–1855

7.5. Az Osztrák–Magyar Monarchia műszaki csapatai és az aknaharc

7.6. Mérgezések az aknaharc során – Kőszeghy Martony Károly és az első gázálarc

7.6.1. Szén-monoxid-mérgezés az aknaharc során

7.6.2. Kőszeghy Martony Károly és a gázálarc

8. Aknaharc a 20. században

8.1. Port Arthur japán ostroma – 1904–1905

8.2. Aknaháború az I. világháborúban – mi változott?

8.3. A magyar hadsereg és az aknaharc az I. világháborúban

8.3.1. A Manilova-magaslat felrobbantása 1915. március 12-én

8.3.2. A Monte San Michele-i aknaharcok – 1916

8.3.3. A St. Martinó-i aknaharc – 1916

8.3.4. A Passubio felrobbantása – 1917

8.3.5. Akik nélkül nincs föld alatti aknaharc – a sziklafúró alakulatok

8.4. Az aknaharc 1918 és 1945 között

8.5. Ugyanaz új köntösben – az 1945 utáni alagútháborúk

Felhasznált irodalom

Törvények, határozatok, intézkedések

Katonai szabályzatok, szakutasítások

MELLÉKLETEK

Mellékletek jegyzéke

1.Táblázat a vaselemek robbantására való harcszerű töltetek megállapításához – 1899

2.Töltettáblázat vasrobbantáshoz és a vasrobbantás nomogramja – 1928

3.Hengerelt tartók keresztmetszeti területei és a robbantásukhoz szükséges felkerekített robbanóanyag-mennyiség – 1950

4.A fojtási tényező értékei fal-és sziklarobbantásnál – 1928

5.Fal és kemény szikla robbantásához való összpontosított töltetek és azok nomogramja – 1928

6.Tégla-, kő-és betonfalak robbantásához szükséges összpontosított töltetek nagysága – 1950

7.Az α szilárdsági tényező értékei – 1950

8.Az összpontosított töltet nagysága β és R különböző értékei mellett és nomogram a töltet nagyságának meghatározására – 1950

9.Az ’A’ szilárdsági és a ’B’ fojtási tényező értékei a töltetek elhelyezésének különböző eseteiben – 1965

10.A ’K’ tényező értékei fúrt lyukba elhelyezett töltetek számításához – 1965

11.Töltettáblázat vasbeton szerkezeti elemek robbantásához – 1950

12.A ’c’ és a ’k’ töltési együtthatók összehasonlító táblázata – 1903

13.A hátrahagyott tölcsér adatainak meghatározása – 1928

14.Összpontosított töltetek táblázata föld és laza szikla robbantásához és földrobbantás-nomogramok – 1928

15.Töltettáblázat földrobbantáshoz alacsony hatóerejű robbanóanyag alkalmazása és megerősített töltetek esetén – 1950

16.A legnagyobb rombolási és rezgési sugarak meghatározására szolgáló képletek, a ’K’ tényező értékei, a hátrahagyott tölcsér mélysége és a tölcsérkoszorú magassága, an távolságok és harckocsiárok főbb adatai robbantással való elkészítésük esetén – 1950

17.A talaj fajtájától és az alkalmazott robbanóanyagtól függő K-tényező és a töltet hatásmutatójától (n) függő M és Mny tényező – 1965

18.Fajlagos robbanóanyag-fogyás (K) értékei és a töltet hatásmutatójától (n) függő M és Mny értékei – 1971

19.Utak és műtárgyaik robbantása – összefoglaló táblázat

20.Lövedékek és légibombák robbanása következtében keletkező tölcsérek méretei laza talajban – 1971 és tüzérségi lőszerek és légibombák robbanóanyag-töltete – 2017

21.Épületek, tornyok és kémények robbantása közbehelyezett töltettel, 1903–1971

22.Robbanótöltetek és a képzett tölcsér nagysága a föld alatti aknaharc során – 1943

23.Dr. Mueller Othmár robbantástechnikai szakgyűjteményének eredeti adományozólevele

„Minden háborúnak megvannak a maga tanulságai.

Azt a háborút, melyből nem tudunk okulni, hiába vívták meg,

és a katonák, akik elestek a harcban, semmiért adták életüket.”

(Frederic Forsyth)

Előszó

Az egész 47 évvel ezelőtt kezdődött. A Kossuth Lajos Katonai Főiskola Műszaki Szaktanszékének gimnáziumban érettségizett fiatal hallgatójaként egy új világba csöppentem. Évfolyamtársaim közül többen jöttek út- és vasútépítő szakközépiskolából, de nekem az általános katonai ismereteken kívül a statika, geodézia, talajmechanika, építőanyagok és a többi építő-műszaki tevékenységgel kapcsolatos tárgy is új volt. Aztán a mindenki számára ismeretlen robbantás tantárgy első foglalkozására bejött egy magas, ősz, dörgő hangú őrnagy, és egy varázslatos, új világról kezdett mesélni. A felejthetetlen emlékű Hegyi Ferenc eldöntötte a további pályafutásomat. Tisztté avatásom után az 1. Honvéd Tűzszerész és Hadihajós Zászlóalj szakaszparancsnokaként az öreg tűzszerész zászlós és tiszthelyettes kollégáktól az évtizedek alatt felhalmozott szakmai tudásukon kívül még egy nagyon fontos dolgot tanultam: a szakmai alázatot. Azt, hogy ebben a szakmában (egyébként másban sem) nincs olyan, hogy valaki már „mindent tud”. A robbanóanyagtól, robbanószerkezettől nem félni kell, hanem maximálisan betartani a biztonságos kezelésükkel kapcsolatos minden előírást és rendszabályt, és közben folyamatosan tanulni. Mindig új és még újabb szakmai ismereteket gyűjteni, mert ezek is a velük végzett munka biztonságát növelik. A megszerzett tudást pedig tovább kell adni a következő generációknak, mert ez a fejlődés és ugyancsak a biztonságos munkavégzés egyedüli záloga.

Két év csapatszolgálatot követően, pályázat útján kerültem vissza a főiskola Műszaki Szaktanszékére, a közben egészségügyi okok miatt nyugállományba vonult Hegyi Ferenc őrnagy megüresedett beosztásába, robbantás és műszaki zárás oktatónak. Ma, a szakmában eltöltött több mint 40 éves oktatói és kutatói tapasztalat után egy dologban vagyok biztos: még nagyon sok mindent nem tudok a robbantástechnikáról. A szaktanszék Magasépítő Szakcsoportjában tanító Sajtós Gábor kolléga az 1980-as évek elején megkérdezte: „»Robbantósként« te miért nem vagy a tagja az Építéstudományi Egyesület (ÉTE) Robbantástechnikai Szakbizottságának?” „Miért, van ilyen?” Igen, volt, és dr. Mueller Othmár révén egy újabb világra nyílt ki egy kapu számomra: az ipari robbantástechnikában dolgozó kiváló civil szakemberek révén a robbanóanyagok békés célú felhasználásának területei felé.

A homo ardearsurus, a kíváncsi ember mindenkiben ott lakik. A katonai robbantástechnika oktatása során ez a kíváncsiság mindig új és még újabb területek felé irányított. A hatályos Robbantási utasításban[1] leírt szabályok, képletek honnan származnak, mennyire időtállóak, milyen tapasztalatokon alapulnak? Az ipari robbantástechnika egyre környezetkímélőbb robbantásokat biztosító robbantóanyagai, módszerei közül adaptálható-e valamelyik a katonai robbantások során? A kérdések még eggyel kibővültek, amikor a rendszerváltozást követően az akkori Magyar Honvédség egyes illetékesei kijelentették: „Az orosz elveket el kell felejteni.” Ez valóban így van a robbantástechnikában is?

A kérdésekre keresett válaszok először az 1995-ben írt kandidátusi disszertációmban,[2] majd az 1997-ben kiadott A katonai robbantástechnika és a környezetvédelem című egyetemi jegyzetemben[3] jelentek meg. Ha azt mondom, hogy a szűkebb szakmai berkeken kívül nem hoztak átütő eredményt a Magyar Honvédség felsőbb szintjein, akkor valósághűen jellemzem a történteket. Ezért aztán minden évben felhívtam a hallgatóim figyelmét arra, hogy a jegyzetben leírt környezetkímélő robbantási módszereket még véletlenül se alkalmazzák a katonai gyakorlatban, mert ott egyedül a hatályos Robbantási utasítás szabályai az érvényesek.

Ennek ellenére az elkezdett munkát tovább folytattam. Az ipari robbantástechnika aktuális kérdéseit összefoglaló, köznapi forgalomban beszerezhető művek – bár nem nagy számban, de – koronként megjelentek a hazai szakkönyvkiadásban.[4] A honi katonai robbantástechnika múltjának feldolgozásával, rendszerező áttekintésével és a továbbfejlesztésének lehetséges irányaival foglalkozó könyvet viszont Magyarországon még nem írtak. Ez változott meg 2017-ben, amikor a Nemzeti Közszolgálati Egyetem kiadta a Szemelvények a magyar robbantástechnika fejlődéstörténetéből című könyvemet.[5] Ennek bevezetésében az alábbiakat fogalmaztam meg.

„A katonai felsőoktatásban 1979 óta robbantást oktató tanárként meggyőződésem, hogy akkor alkalmazható igazán mesterien egy-egy eljárás, módszer, ha nemcsak a végeredményként megfogalmazott szabályt, hanem annak kialakulását, fejlődését is ismerjük. Szakmai önbizalmunkat növeli, az egyes szabályok, eljárások, módszerek iránti bizalmat erősíti, ha bizonyítottnak látjuk ezek időtállóságát, a sok-sok éven keresztül folytatott elméleti kutatásokon és a megszerzett gyakorlati tapasztalatokon nyugvó megalapozottságát.”[6]

A könyvben, fejlődésük vizsgálatán keresztül feldolgoztam a magyar honvédségnél[7] alkalmazott katonai robbantástechnikai módszerek és eljárások legfontosabb kérdéseit. Ezen belül az éppen érvényes (szabályzatokban, utasításokban foglalt) előírások alakulásán keresztül bemutattam a robbantóanyagokat, a szerkezeti elemek, a föld és sziklás kőzetek, valamint egy komplex feladat, a hídrobbantás szabályainak, módszereinek a fejlődését. Külön fejezetben foglaltam össze a hazai katonai robbantástechnika és a környezetvédelem kérdéseivel kapcsolatos elképzeléseimet. Az a korábbiak tükrében már nem jelentett számomra meglepetést, hogy bár jeleztem az erről szóló javaslataimat a Honvédelmi Minisztérium környezetvédelemért felelős szakmai szervezete felé, érdeklődés továbbra sem volt ez iránt. A Magyar Honvédség 2015-ben kiadott Környezetvédelmi doktrína 1. kiadványában ezt olvashatjuk: „Összhangban a NATO/EU-elvárásokkal, a Honvédelmi Minisztérium és a Magyar Honvédség arra törekszik, hogy a kiképzés, a gyakorlatok és egyéb, a honvédelemmel összefüggő feladatok végrehajtása során a környezet védelmére is figyelmet fordítson.”[8] 2017-ben sajnos továbbra sem érezte senki a szükségét annak, hogy egy támadó doktrínájú katonai szervezet részére íródott 50 éves Robbantási utasítás átdolgozásával ezek a „törekvések” a gyakorlati élet szintjén is realizálódjanak. A könyvben megemlékeztem a magyar ipari robbantástechnika elmúlt évtizedeiről is legalább azoknak a robbantóanyagoknak a bemutatásával, amelyeknek azóta a hazai gyártó bázisai is megszűntek. Az utolsó fejezetet olyan speciális robbantási munkáknak szenteltem, mint a fémmegmunkáló robbantások, a jégrobbantás és a mezőgazdasági robbantások.

Ennek a műnek mintegy folytatásaként készült el a jelen kiadvány, amelynek első részében az előző könyvből kimaradt robbantási területeket dolgoztam fel: a mozgásakadályozás robbantással végrehajtható feladatait. Ezen belül az alkalmazott hazai katonai robbantóanyagok és a robbantási alapfeladatok tervezésének koronkénti összefoglalását követően bemutatom az utak és műtárgyaik, a vasutak, a repülőterek és a hidrotechnikai létesítmények robbantási szabályainak fejlődését az 1800-as évektől napjainkig. Az első részt az építmények harcászati célú robbantási szabályai zárják. A szakterület e kérdéseinek fejlődéstörténeti vizsgálata alapján is bizonyítottam az előző könyvben megfogalmazott azon állításomat, amely szerint „az eddig alkalmazott robbantási elveket nem kell »elfelejteni«, mert azok szervesen illeszkednek a robbantástechnika általános vonulatába, mely az idők folyamán, empirikus úton szerzett ismeretekből kiindulva, a tudományos vizsgálatok eredményein nyugvó eljárásokká fejlődött”.[9]

A könyv második részében egy olyan robbantási területet vizsgálok, amely ilyen formában még szintén nem került Magyarországon feldolgozásra: a föld alatti aknaharcot. Ez volt a történelem leghosszabb időn át alkalmazott eljárása az ellenség megerődített helyeinek elfoglalására, és ennek ellentettjeként a védők hasonló válasza, az ellenaknák alkalmazása. Az ókortól a középkoron át az újkori csatákig egyaránt találkozunk vele. Csúcspontját az I. világháború tömeges aknaharcai jelentették az ellenség állásai alá ásott/fúrt aknák és a védők által ennek hatástalanítására készített ellenaknák révén, mégis viszonylag keveset tudunk róla. A föld alatti aknaharc történetéről, fejlődéséről szóló fejezetekben korról korra bemutatom a támadók és a védők által alkalmazott technikákat és technológiákat az adott időszak aknaharccal foglalkozó hadtudományi értekezéseiből, műveiből vett idézetekkel és megtörtént csatákról szóló beszámolókkal.

A fejezethez két megjegyzést kell fűznöm. Az első: mivel nem vagyok történész, a szakterület művelői biztonyára számos hibát találnak az alkalmazott kutatás módszerében. Amire robbantástechnikával foglalkozó szakemberként törekedtem: az adott kor védelmi létesítményei jellemzőinek és az ellenük folytatott aknaharc eszközeinek, eljárásainak bemutatása. A kettő, egymással elválaszthatatlan egységben és kölcsönhatásban fejlődött az idők folyamán, időnként elfelejtve az elődök tapasztalatait, majd a szükség kényszerítő realitása következtében újra felfedezve egyes építészeti vagy ostromeljárást.

A másik megjegyzés a korabeli műszaki katonák eltérő megnevezéseire vonatkozik a könyvben. Ezen a téren a szakirodalmakban is meglehetős a „zűrzavar”. A mai utász kifejezés eredetileg a francia sape aláásni szóból eredő sapeur kifejezés volt és árkászokat jelentett. Az orosz haderőt megteremtő I. Péter cár ugyancsak a francia szakkifejezést vette át az orosz „сапер” megnevezéssel. Az orosz hadseregben ugyanebben az időben megjelent a bányaakna angol és francia nyelvben egyformán mine szavából a „минер” aknász kifejezés is, de ahogy Veremejev is ír erről, a gyakorlatban nem volt jelentős különbség az utászok és az aknászok között. A 18. század elejére a francia, a brit, a porosz, kevéssel később más hadseregek szervezeteiben is megjelennek a pioneer elnevezésű utász alegységek. A Habsburg Birodalom ausztriai felében 1716-ban Mineurkompanie néven állították fel az első aknászszázadot, 1747-ben a hadmérnöki kart Ingenieurkorps, míg 1760-ban az árkásztestületet Sappeurkorps megnevezéssel. Egy 1939-es magyar meghatározás szerint viszont már „az árkászok főfeladata az erődítés és a rombolás (robbantás), valamint az aknaharc. Az utászok dolga elsősorban a folyó-átkeléseknél a csapatok áthajózása és a hadi-hidak megépítése, másodsorban az árkászok támogatása.”[10] Ezért aztán meghagytam az egyes irodalmakban található megnevezéseket az idézett anyagokban, de a korabeli nevüktől függetlenül mindegyik a föld alatti szűk járatokban, az oxigénhiányos környezet fojtogató közegében pislákoló fények mellett aknaharcot vívó, a járatok beomlásától vagy az ellenséges ellenaknák robbanásától fenyegetett műszaki katonákról szól. A legegyszerűbb dolgom egyébként a török hadsereg aknászaival, a lagumdzsikkal volt.

A munkám során – ugyanúgy, mint az előző könyv esetében – nagy segítségemre volt a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Kar Könyvtára részét képező, mintegy 26 ezer kötetes Mueller Othmár Robbantástechnikai Különgyűjtemény.[11] A 2002 decemberében elhunyt dr. Mueller Othmár, az ÉTE Robbantástechnikai Szakbizottság alapítója és vezetője az általa összegyűjtött, Európában is ritkának számító szakkönyvtárát több évtizedes barátságunk alapján és a Nemzetvédelmi Egyetem Műszaki Tanszékén folytatott, többek között személyemhez is kapcsolódó robbantásoktatás és -kutatás színvonalának elismeréseként adományozta az egyetemnek (23. számú melléklet). Az adományozó a végakaratában megtisztelt a könyvtár szakmai továbbfejlesztésének folytatásával, amelyet nyugdíjazásomat követően dr. Kovács Zoltán alezredes, egyetemi docens kollégám vett át. Ezenkívül felhasználtam az egyetem könyvtárában és a Hadtörténeti Intézet és Múzeum Hadtörténeti (Hadtudományi) Könyvtárában található vonatkozó szakirodalmat. Az adott témákhoz kapcsolódó, célzott kutatást végeztem az interneten. Sok értékes anyagot találtam továbbá az Arcanum Digitális Tudománytárban.

A műben egyes fogalmak és anyagok nevei többféle formában és helyesírással szerepelnek. Ennek oka az, hogy a különböző szakirodalmakban így jelentek meg, ezért az idézett részekben – a történeti hűség okán – nem alkalmaztam a ma elfogadott megnevezéseket.[12] Ugyanígy az idézetekben meghagytam az anyagban szereplő korabeli helyesírást is.

Befejezésül köszönetet szeretnék mondani azoknak a katona és civil szakembereknek, kollégáknak, akik munkámban támogattak, segítettek!

Ezt a könyvet is felejthetetlen főiskolai robbantástanárom, az 1994 nyarán elhunyt Hegyi Ferenc honvéd őrnagy[13] és több mint két évtizeden keresztül mentorom és barátom, dr. Mueller Othmár[14] emlékének ajánlom.

„A műszakiak, ahogyan ez a háború előtt is volt, és ahogyan minden elkövetkező háborúban is lesz, mindig árnyékban maradtak. Természetesen az uralkodó értékelni fogja a munkájukat, és megjutalmazza a zászlóalj vezetőit és a zászlóalj egészét, de a háború történelmi beszámolói semmiképpen sem fogják hűen tükrözni az aknászok munkájának jelentőségét” – írta Veremejev, a Várna 1828–1829-es ostromában részt vevő orosz utász gárdazászlóaljról szóló tanulmányában.[15]

Ezzel a könyvvel – mintegy napfényre hozva életüket, szolgálatukat, munkásságukat – emléket kívánok állítani a magyar honvédségnél a robbantástechnika kutatásával, fejlesztésével, a robbantás oktatásával, a kiképzéssel és a gyakorlati munkák kivitelezésével foglalkozó műszaki katonáknak, szakembereknek.

Budapest, 2021. augusztus

A szerző

I. MOZGÁSAKADÁLYOZÁS ROBBANTÁSSAL

1. Az alkalmazott hazai katonai robbantóanyagok

A fejezetben – a honi ipari robbantástechnikában elfogadott terminológiát alapul véve – a robbantóanyag fogalma alatt a robbanóanyagokat és a robbantószereket összefoglalóan értjük. Ezen belül robbantószer a töltet közvetlen iniciálására szolgáló anyag vagy szerkezet: azaz gyutacs, időzített gyújtózsinór és robbanózsinór stb.[16] Tesszük ezt azért, mert a katonai szakterminológiában az egyes korokban jelentős az eltérés ezeknek az anyagoknak az összefoglaló megnevezéseiben. A robbanóanyagokkal foglalkozó alfejezetben részletesebben kitérünk azoknak a katonai gyakorlatban korábban széleskörűen alkalmazott robbanóanyagoknak a bemutatására (ekrazit, cseppfolyós levegő), amelyek jellemzői a mai szakemberek számára értelemszerűen már nem ismertek.

1.1. Katonai robbanóanyagok és töltetek

A feketelőpor Kr. u. 700-ban történő kínai felfedezése után még kb. 300 békeév következett, amikor csak tűzijátékok céljára használták ezt a salétromból, faszénből és kénből álló keveréket. Aztán 1000 körül megérkeztek a mongol hódítók, és azt követően a lőpor évszázadokon keresztül a pusztítás és rombolás szinonimájává vált. Kevés olyan ember alkotta anyag van, amely ilyen nagy hatást gyakorolt az emberiség történelmének alakulására. Csak érdekességként említjük meg, hogy a Budapesten 1996. augusztus 7–11. között megrendezett 23rd Symposium of the International Committee for the History of Technology – ICOHTEC’96 – programjában[17] külön lőportörténeti szekciót is szerveztek 23 előadó (amerikai, brit, ausztrál, francia, görög, kanadai, magyar, német, olasz, svéd, szlovák, orosz) részvételével.[18] A francia René Amiable előadásában kijelentette: „A középkor adta az emberiség részére a két legrosszabb dolgot, a lőport és a romantikus szerelmet.”

Magyarországon a tényleges lőporgyártás a 15. század közepe táján kezdődött el, bár a korabeli feljegyzések szerint Zsigmond király már 1429–1430-ban két, salétrom szárítására szolgáló sátorral is rendelkezett a pozsonyi várban.[19] Az Osztrák–Magyar Monarchiában a lőporgyártás a császári és királyi katonai kincstár kezelésében volt, még a magánhasználatra szolgáló vadász- és akna- (bányászati célú) lőport is a kincstár forgalmazta. Az előállítás részben a kincstár tulajdonában lévő, részben pedig az ellenőrzése alatt álló magángyárakban folyt. A legnagyobb kincstári lőporgyár Stein mellett működött, és kizárólag hadi célokra szolgáló anyagokat termelt. A legnagyobb magánüzem, a Mayr és Roth-féle az ausztriai Felixdorf mellett mindenféle lőport gyártott. Ez utóbbi 1888-ban 120 főt foglalkoztatott, éves kapacitása 450 ezer kg puskapor vagy 900 ezer kg löveglőpor, vagy 1 millió kg magáncélú (vadász- és akna-) lőpor volt. A salétromot és a ként a kincstár biztosította, máshonnan beszerzett alapanyagok felhasználása tilos volt. A faszenet helyben állították elő, abban az időben galagonya fájából. A szemcse alakú készterméket vászonzsákokba csomagolták, amelyeket 112 kg (két úgynevezett régi bécsi mázsa) lőpor befogadására alkalmas puhafa hordókba tettek. A hasábos fekete és barna löveglőport, valamint a sajtolt aknalőport faládákban forgalmazták.[20] Az I. világháború ideje alatt ugrásszerűen megnőtt az igény a lőszerek és a robbanóanyagok iránt. Ennek kielégítésére lépett életbe 1916 végén a Hindenburg-program, amely az ipar teljesítőképességének maximálisra fokozását, az addigi gyártókapacitás duplájára növelését irányozta elő. A gyárak bővítése és új gyárak építése ellenére a tervezett teljesítményt nem sikerült elérni. A feketelőpor ekkor már háttérbe szorult. Jól érzékelteti ezt az 1918. július havi szükséglet, amely 2100 tonna gyér füstű és csak 185 tonna feketelőpor volt.[21] Az I. világháború után a feketelőpor továbbra is rendszerben maradt a honvédségnél, bár jelentősége csökkent.[22]

A 19. század drámai változásokat hozott a robbanóanyagok terén. Szinte az összes, a mai napig önállóan vagy robbanóanyag-keverékben alkalmazott robbanóanyag ebben az időszakban jelent meg:[23]

–1807: durranóhigany (Alexander John Forsyth);

–1808: trizinát (Chevreuil);

–1846: nitrocellulóz (Christian Friedrich Schönbein);

–1846: nitroglicerin (Ascanio Sobrero);

–1867: gurdinamit (Alfred Nobel);

–1875: robbanózselatin (Alfred Nobel);

–1871: pikrinsav[24] (Hermann Sprengel);

–1879: tetril (Michler és Meyer);

–1884: füst nélküli lőpor (Paul Vieille);

–1884: ammónium-nitrát robbanóanyag (Favier);

–1888: ballistit – kétbázisú nitroglicerines lőpor (Alfred Nobel);

–1889 cordit – angol kétbázisú nitroglicerines lőpor (Frederick August Abel és Sir James Dewar);

–1891: ólomazid (Curtius);

–1891: trotil (Carl Haussermann);

–1891: nitropenta (Tollens);

–1899: ammonal (George Roth és Richard Escales);

–1895: folyékony oxigén robbanóanyag (LOX[25]) (Carl Paul Gottfried von Linde);

–1899: hexogén (Hans Henning) – robbanóanyagként Edmund von Herz szabadalmaztatja 1920-ban.

Az új robbanóanyagok szinte kivétel nélkül megjelentek a katonai gyakorlatban is hatalmas pusztító erejük miatt. Ugyanakkor az is egyre világosabbá vált, hogy a robbanóanyag-fejlesztés másik iránya az ipari robbantástechnika felé fordult, ahol egész más követelményeknek kellett megfelelni, mint amit a hadi alkalmazás elvárt: többek között a költséghatékonyságnak.

1956-ban, a Katonai Szemlében jelent meg Szeberényi István százados írása Robbanóanyagok a haditechnikában címmel.[26] A hétoldalas tanulmányban egy rövid robbanóanyag-fejlődéstörténeti bevezető után a robbanás és a robbanóanyag fogalmát, a robbanási folyamatok osztályozását és a gyújtólánc működését (iniciálás) tárgyalja a szerző. A robbanóanyagok osztályozásánál kitér a katonai robbanóanyagokkal szemben támasztott speciális követelményekre is, úgymint: kellő energiatartalom, külső behatásokkal szembeni érzéketlenség, kémiai stabilitás, könnyű alakíthatóság és szerelhetőség, könnyű, olcsó és biztonságos, elsősorban hazai alapanyagokon nyugvó gyárthatóság. A szerző itt leszögezi, hogy „a jelenleg ismert és felhasznált robbanóanyag közül egyik sem elégíti ki maradék nélkül a fenti követelményeket, csak arra tudunk szorítkozni, hogy olyan robbanóanyagokat állítsunk elő, amelyeknek tulajdonságaiban a legjobban megközelítik az ideális robbanóanyagot”.[27]

Czapek Béla egy 1977-es cikkében[28] szintén foglalkozott a robbanóanyagokkal szemben támasztott katonai és polgári igények közötti eltéréssel. Mint írja, amíg az ipari robbantások legtöbbjénél főleg tolóhatású robbanóanyagot alkalmaznak, addig a haditechnikában akár a lőszerek tölteteként, akár építményrobbantások úgynevezett „utász robbanóanyagaként” elsősorban közepes vagy magas hatóerejű brizáns robbanóanyag felhasználása szükséges. Ugyanakkor „a brizáns robbanóanyagokkal lehet, de nagyon gazdaságtalan fedezéket robbantani. Ennek ellenére még ma is az öntött TNT-ből készült földrobbantó töltetek vannak elterjedve a hadseregekben.”[29] Arra is felhívja azonban a figyelmet, hogy a hadsereg igényeinek megfelelő tolóhatású robbanóanyagokkal szemben a polgári alkalmazáshoz képest eltérő követelmények vannak, úgymint:

–legalább 5–10 éves tárolhatóság;

––40 °C és +50 °C közötti működőképesség;

–a közepes hatóerejű robbanóanyagokkal megegyező vagy nagyobb hatás a földrobbantásnál;

–a veszélytelen szállíthatóság mindenfajta járművön;

–egységes súlyú és méretű töltetek;

–a TNT-hez viszonyított kisebb ár.[30]

Az ipari robbanóanyagokhoz képest a katonai robbanóanyagokkal szemben támasztott speciális követelményeket a Szemelvények a magyar robbantástechnika fejlődéstörténetéből című könyvemben az alábbiak szerint foglaltam össze:

–Fokozott kémiai stabilitás: a robbanóanyagoknak legalább 10 évig felhasználható állapotban kell maradniuk (a fél- vagy egyévente végrehajtandó csere a központi készleteknél – anyagi megfontolások miatt is – elképzelhetetlen).

–Nagy fokú érzéketlenség a külső, mechanikai hatásokkal szemben: nemcsak ütésre, de még lövedék becsapódására sem robbanhatnak fel.

–Gyutacsindíthatóság: a tölteteknek fel kell robbanniuk a 8-as erősségű gyutacs robbanásának hatására.

–Vízállóság: mivel a robbanóanyagok tárolása során ugyanúgy, mint a felhasználáskor előre nem látható, kedvezőtlen külső feltételek is fennállhatnak, a robbanóanyagoknak ellen kell állniuk e hatásoknak is.

–Szélsőséges hőmérsékleti viszonyok között is működőképesnek kell maradniuk: mivel a harccselekmények minden évszakban folyhatnak, így a robbanóanyagoknak a várhatóan előforduló legalacsonyabb és legmagasabb hőmérsékleten is robbanniuk kell (általában –20–30 °C-tól +60 °C-ig).

–Könnyű adagolhatóság és szerelhetőség: a harcban nincs lehetőség a mérleg alkalmazására, ugyanakkor például az egyes szerkezeti elemek robbantásánál a töltet könnyű felhelyezhetősége és felerősíthetősége is lényeges szempont, ezért a katonai robbanóanyagokat rendszerint meghatározott tömegű töltetek (legtöbbször préstestek vagy plasztikus robbanóanyagok esetén „téglák”) formájában gyártják.

–Megfelelő brizancia: a katonai robbanóanyagok az esetek jelentős részében fojtás nélkül, úgynevezett szabadon felfektetett (rátett) töltetekként kerülnek felhasználásra. A robbantandó céltárgy lehet fa, fém, kő, beton, vasbeton ugyanúgy, mint például talaj; ezért a közepes vagy magas hatóerejű brizáns robbanóanyagokat alkalmazzák a katonai gyakorlatban, és ezek közül is elsősorban azokat, amelyek a fentebb vázolt követelményeknek megfelelnek.

Josef Köhler és Rudolf Meyer Explosives című munkájukban[31] az 1. táblázatban foglaltakat közlik erről.

1. táblázat: Az ipari és a katonai robbanóanyagokkal szemben támasztott követelmények

Követelmény megnevezése

Ipari robbanóanyag

Katonai robbanóanyag

Teljesítmény

–Nagy gázfejlődés és magas robbanáshő = nagy robbanóerő (munkavégző képesség).

–A magas detonációsebesség nem követelmény (kivéve a szeizmikus kutatásokhoz gyártott speciális robbanózselatinokat).

Függ az alkalmazástól: aknák, bombák, tüzérségi lőszerek, rakéták.

–Harci fejek töltetei:

•magas gáznyomás;

•nagy gázfejlődés;

•magas robbanáshő (magas detonációsebesség nem követelmény).

–Gránátok töltetei:

•nagy repeszképző hatás;

•nagy töltési sűrűség;

•nagy detonációsebesség;

•közepes munkavégző képesség elegendő.

–Kumulatív töltetek:

•extrém magas sűrűség és detonációsebesség (HMX a legjobb);

•magas hatóerő (brizancia) és munkavégző képesség.

Érzékenység

–Kezelésbiztonság.

–Gyutacsérzékenység (kivéve a slurryket és az ammónium-nitrát tüzelőanyag-keveréket).

–Amennyire csak lehetséges, érzéketlen.

–Tűzbiztos.

–Ütésbiztos.

–Lövésbiztos.

Stabilitás és tárolhatóság

–Kb. hat hónap tárolási idő vagy több.

–Semleges (nincs az alkotók között nitric-azid [salétromsav – L. L.]).

–10 év vagy több a tárolási idő.

–Semleges.

–Fémekkel nem reagál.

–Alakítható.

Vízállóság

–Töltényezve két órát el kell viselnie állóvízben (szeizmikus robbanóanyagnak többet).

–Tökéletes vízállóság, legalább a fegyverbe való betöltésig.

Adagolhatóság

–Zselatinált vagy por.

–Öntött vagy préselt.

Hőtűrő képesség

––25 oC-ig (–13 oF) nem fagyhat meg.

–+60 oC-ig (140 oF) néhány órát ki kell bírnia.

–Teljes működésképességét meg kell őriznie –40 oC (–40 oF) és +60 oC (+140 oF) között, sőt különleges esetekben e fölött is.

Forrás: Köhler–Meyer (1993): i. m. 142. 12. táblázat alapján, fordította a szerző

1.1.1. Robbanóanyagok a magyar fegyveres erőknél 1945-ig

Az Osztrák–Magyar Monarchia közös hadseregében a lőport (feketelőpor), a dinamitot és 1892-ig a hadi „repesztő-gelatine-t” használták. Ez utóbbi a hadi kormányzat rendelkezése alapján saját fejlesztésű robbanóanyag volt, amely már kis távolságú lövéssel szemben is érzéketlen maradt (ellentétben az egyébként alkalmazott hagyományos „repesztő-gelatine”-nal). Ezt a képességét 96% „repesztő-gelatine” és 4% kámfor megfelelő keverésével érték el. Ennek ellenére 1892 után a katonai gyakorlatban a hadi „robbantó-gelatine”-t az ekrazit (pikrinsavas robbanóanyag) váltotta fel, amelynek hatása ugyanakkora volt, mint a dinamité (dynamit), sőt vasszerkezetek robbantása esetén még felül is múlta azt.[32]

A dinamitról Kobilicz Lajos honvéd hadnagy az alábbiakat írta a Ludovica Académia Közleménye 1875-ös számában megjelent cikkében.[33]

„Az osztrák magyar hadseregben következő dynamit-robbantólőszer használtatik:

2. A robbantó bödön, bádogból készített 11″ 5‴ magas és 8″ átmérőjű,[34] teljesen elzárt hengerben, szirony-papírhüvelybe borítva 25 font[35] dynamitot tartalmaz;

3. A robbantó szelencze bádogból készített, 2′ hosszú és 3″ átmérőjű mindkét végén elzárt hengerben; szirony-papírhüvelyekben két egyenlő nagyságú, egyenként 3.5 font, összesen 7 font dynamitot foglal magában.

4. A nagy robbantótöltény 6″ hosszú 5/4″ vastag s szironypapírból készítve 11 lat[36] dynamitot tartalmaz.

5. A kis robbantótöltény 6″ hosszú 1″ átmérőjű papírhüvelyben 7 lat[37] dynamitot tartalmaz.”[38]

Érdekesség, hogy a „dynamit-robbantólőszerekhez” háromféle (az 1–3. jelű töltényeknek megfelelő méretű), lemezhengerekben elhelyezett külön gyújtótöltény volt rendszeresítve. A töltetük 25% lőgyapot és 75% nitroglicerin volt, és egy foglalatot is kialakítottak benne a robbantógyutacs számára, amelynek „hossza 1″, átmérője 2 ¾ ‴ veresrézből van készítve, s félig 1 gramm durrhigannyal megtöltve”.[39]

A következőkben ismerkedjünk meg a másik korabeli robbanóanyaggal, a „repesztő-gelatin”-nal, amelyről Dolecskó Ferenc írt 1881-ben megjelent cikkében.[40]

„Nem mulaszthatom el, hogy ezen helyen a kámforos repesztő-gelatinról is röviden meg ne emlékezzem, noha ezen repesztő-anyag csak is hadászati célokra készül és ottan van hivatva szerepet játszani. Az intéző magasabb katonai körökben élénk mozgalom indult meg az iránt, hogy az igen érzékeny, veszedelmes és aránylag drága lövőgyapot[41] helyett oly repesztő anyagot lehessen khemiai úton előállítani, mely legkevésbé se legyen veszedelmes a közvetlen ütésre nagyobb megrázkódtatásra, de különösen a legközelebbi lövésre is – mely golyóval történik – érzéketlen maradjon. Végre több évi kísérlet után a kámfort találták annak a szernek, melyet ha bizonyos mennyiségű repesztő-gelatinnal keverünk, az külső ütésre nagyobb megrázkódtatásra teljesen érzéketlen lesz annélkül azonban, hogy repesztő képességéből veszítene, sőt hatásosságra túltesz a lövőgyapoton is.

Ezen új robbantó anyag hadi repesztő-gelatin név alatt ismeretes és áll: 4% kámforból és 96% repesztő-gelantinból, ez pedig 90% nitroglycerinből és 10% föloldható lövőgyapotból. Ez kocsonyás, rugalmas áttetsző állományt képez, melyet késsel vághatunk, és melyből a legnagyobb nyomásra sem válik ki a nitroglycerin; színe halaványsárga. Fajsúlya: 1,6. Vízben föl nem olvad, 50–70 °C fokig fölmelegítve, legcsekélyebb változást sem lehet rajta észre venni. 0 °C foknál kezd megmerevedni és 10°–15 °C foknál megfagy teljesen. Szabadon meggyújtva elég annélkül, hogy fölrobbanna, vagy káros és veszedelmes gázok kifejlenének. 60 °C fokon fölül ha lassan hevítjük 300–330 °C-fokig egyszerűen süstörögve elég, 10% kámforral kevert repesztő-gelatin lassú hevítésnél föl sem robban hanem lassan föloszlik. Miután ezen új hadi-repesztő-gelatin igen érzéketlen és a mint az eddigi kísérletek bizonyítják, hogy 2 gr. durranó higanynyal töltött gyújtókupak sem volt képes a 4% kámforral kevert repesztő-gelatint teljes robbanásra bírni, ennélfogva hatásosabb gyújtó-töltésről és gyújtó-kupakról kellett gondoskodni.

Az új gyújtó-töltés áll: 60% nitroglycerinből és 40% különösen e célra készített növény rostos-dynamitból (nitro-hydrocellulose) és ennek fölgyújtására szolgál a kettős, vagyis patent gyújtó-kupak, mely 2–5 gr durranó-higanynyal van megtöltve. Repesztő- és gyújtó-töltésül megfagyott kámforos repesztő-gelatint nem szabad használni, hanem azt melegítő palackokban kell meglágyítani.

Az új hadi repesztő-gelatinnal való bánásmódra, töltés készítésre, raktározásra, szállításra és fölgyújtásra nézve stb. ugyan azon rendszabályok érvényesek, melyek a repesztő-gelatinra és a közönséges dynamitokra vannak előírva.”[42]

A szerző részletesen bemutatja a tanulmányában az abban az időben rendszeresített egyéb dinamittípusokat, kezelésük és szállításuk szabályait, sőt robbantási kísérleti példákkal igazolt hatásukat is. Számítási példákat is közöl kőzet, fa- és vasszerkezetek, faszerkezetű hidak és szádfalak robbantásához és jégrobbantáshoz. A könnyebb töltetmeghatározást 13 táblázat segíti a tanulmány végén, sőt a töltet szerelési munkáinak biztonságos végzésére vonatkozóan is útmutatást ad.

Az első robbantással is foglalkozó szabályzat, a Vezérfonal az utászszolgálat oktatásához (1899)[43] tankönyv a lőport, a dinamitot és az „ékrazitot (pikrinsav)” sorolja fel mint az „aknatöltetek” robbantószereit. Ezen belül a tábori felszerelés szabványos robbantószere az ekrazit volt, amelyből 1 kg-os robbantószelencéket készítettek a lovasság utászszakaszai részére. A szelence vízállóan forrasztott (0,3 mm vastag) fehérbádog burkolattal rendelkezett. Érdekes, hogy a robbanóanyagot ismertető 212. pont csillaggal jelzett lábjegyzete szerint ezek „csak a m. kir. honvéd Ludovika Akadémián és a nagyváradi honvéd hadapródiskola lovas növendékeinek adandók elő”.[44]

Megjegyzendő hogy bár a trotilt (trotyl) nagy mennyiségben gyártották a Monarchia robbanóanyaggyárai (békeidőszakban naponta 16 tonnát, amely a háborús készülődés időszakában napi 36,7 tonnára növekedett), felhasználására mégis kizárólag tüzérségi lőszerek tölteteként került sor.

Az 1902-ben kiadott E–23. Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság utász-szakaszai és század utászai számára[45] már arról ír, hogy „a lovas utász-szakaszok robbantó-lőszere az 1 kg robbantó szelencéből áll. Azonban azoknak az utász-csapat készleteiből és mozgó intézeteiből 1 ½ kg és ½ kg ecrasit robbantó-szelenczék is kiutalhatók.”[46]

„Az ecrasit föl nem dolgozott állapotban finom, világos-sárga, fény- és szagtalan, keserű ízű por. Szabadon fekvő töltet gyanánt való alkalmazásra az egy külön gyári eljárással 1.4 sűrűségűvé dolgoztatik föl. Ily állapotban összetartó, kemény tömeget képez, melynek sárga színe valamivel kevésbé világos, mint a fel nem dolgozott ecrasité. Az ecrasit szerves, mérsékelten erős méreg.

Rendes és alacsony hőmérséklet nem változtat rajta. Az ecrasit a nedvességével, ütéssel és lökéssel szemben nagy mérvben érzéketlen. Viz alatti alkalmazásra az ecrasit vízhatlan borítékokban őrzendő meg.

Az ecrasit parázzsal vagy lánggal nem egy könnyen gyujtható meg. A felrobbanás biztonsággal csakis a 2 g robbanó csappantyú durranása által idéztetik elő, minél azonban teljes erejű robbanás előidézése czéljából utóbbinak az ecrasitba erősen be kell foglalva lennie.

Az ecrasit, gyakorlatilag véve, lőbiztos, a mennyiben csak 500 lépésnél kisebb távolságról az 1888. évi mintájú 8 mm ismétlőpuskának (1890. évi mintájú puskaporral) és pedig csak nagy számú (15-20) szorosan egymás mellett fekvő találatai által volt fölrobbantható. Igen kis távolságokról (100 lépésről) lőve egyes kézi lőfegyvertalálatok az ecrasitot fölgyujtani képesek, minél az elcsomagolási edényekkel együtt aránylag lassan ég el.”[47]

1915-ben adták ki az E-39.b. jelű Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság számára című szabályzattervezetet.[48] Elődjéhez képest annyival több információt közöl az ekrazitról, hogy „földolgozva vakarható, letördelhető anyagot képez. Mérges, izgatja a nyákhártyákat, szerves anyagot (például a bőrt) sárgára fest, és +122 °C hőfoknál olvad. A levegő nedvessége ellen érzéketlen, hideg vízben nehezen, de forró vízben könnyen oldódik. A vörös rézt és horganyt erősen megtámadja, vasat kevésbé, cint majd nem semmit. Parázzsal és lánggal nehezen gyújtható meg és csendesen ég le. Ütéssel és lövéssel szemben érzéktelen, és csak a 2 g.-os robbantó gyutacs durranása által robban fel.”

Új kiszerelésként jelennek meg a 3 cm átmérőjű, 10 cm magas „paraffinpapírosba göngyölt 0.1 kg súllyal bíró ekrasithengerek”.[49]

Az ekrazitról a fentieknél részletesebb információk – érdekes módon – egy napilapban 1912-ben megjelent szakcikkben olvashatók, Ismeretterjesztő közlemény a kecskeméti városi vegyvizsgáló állomás laboratóriumából alcímmel.

„A pikrinsav sóit pikrátoknak nevezzük. Ezen pikrátok jelenleg a legveszedelmesebb robbanó anyagok, amelyek különböző név alatt és különböző összetétel mellett mint ecrazit, melinit, liddi és a japánok által használt simoze szerepelnek a gyakorlati életben. Egyben azonban mind megegyeznek, hogy alapanyaguk és egyszersmind főalkató részük az olvasztott pikrinsav. Az ecrazit a francia écrasev szótól veszi eredetét, amely annyit jelent, hogy szétzúzni, gyártása – miután államtitkot képez – nem közölhető. Hadvezetőségünk 1892 óta nemcsak a műszaki csapatok robbantásaihoz használja, hanem még dinamit helyett tüzérségi lövedék is rendszeresittetett. A ma használt ecrazit összetétele más, mint az eredetileg 1887-ben a Nobel-féle dinamitgyár által bemutatott és elfogadott ecrazité volt.

Az ecrazit nyers állapotban fénylő, finom, világos sárga, szagtalan és kesernyés izü anyag, mely szabad szemmel sárgásán fénylő, tű alakú, áttetsző kristályoknak látszik, földolgozva törékeny és morzsolható. Egykönnyen lánggal, vagy parázszsal sem nyers, sem pedig feldolgozott állapotban meg nem gyújtható. Nyomással, ütéssel és dörzsöléssel szemben majdnem teljesen érzéketlen, de azért ütéstől dörzsöléstől és külösen por- és fémrészek káros behatásától megóvni igen ajánlatos. Hadseregünkben az ecrazitot a műszaki csapatoknál és a lovasságnál robbantásokra, a tüzérségnél lobbanó lövedéknek használják. E célra másfél kg, 1 kg és fél kg-os robbantó szelencéket, robbanó lőszereket és indító robbantó szelencéket használnak, melyeket robbanó gyutacs (durranó kéneső) segítségével robbantanak fel. A tüzérségnél használt ecrazit lövedéket csakis szilárd tárgyak (torony, várfal stb.) szétrombolására használják. Az ecrazit robbanó hatását a következő módon állapítják meg: l.5 m hosszúságú és 22-30 cm keresztmetszetű puhafagerendákat lefektetnek a keskenyebb oldalukra és pedig 1-1 méter távolságra és 80 cm-re a föld fölött. A gerenda közepére helyezik el az 1 kg-os ecrazit-szelencét, amelyet 2 grm-mos gyutacscsal robbantanak fel. Robbanás után hatását összehasonlítják a 0.78 kg. elsőosztályu gúrdinamittal. Most már az ecrazit robbanó hatását vagy kisebbítik, vagy nagyobbitják, mindaddig, mig a gerendát 3 ízben teljesen áttöri.”[50]

Az I. világháborúban az extrém mértékben megnövekedett igények minden korábbi szabályzatot felülírtak. Turcsányi Gyulának a Műszaki Szemlében 1925-ben megjelent, Az osztrák-magyar hadianyagipar fegyver- és lőszer-teljesítménye a világháború alatt című tanulmánya[51] nagyon elgondolkodtató összegzését nyújtja a történteknek. Ahogy fogalmaz: „Bár már a világháború alatt sem volt kétséges, hogy a modern háború rengeteg pénzt és anyagi áldozatot követel, mégis a hadianyag ipar teljesítményéről, az abnormálisán nagy anyag elhasználásról csak most, évek múltán, különféle statisztikák megjelenése után alkothatunk magunknak helyes fogalmat. […]

A háború első hónapjában […] a mozgósított hadiipar teljesítménye elegendőnek látszott s a katasztrófával fenyegető utánpótlás elégtelensége csak a békekészletek felhasználása után vált érezhetővé. (1914. év vége.) Ekkor kezdődött meg tulajdonképpen emberfeletti, nehéz, de erélyes munkával a békében még csak nem is remélt nagy szükségletet fedezni képes hadianyagipar talpraállítása.”[52]

A cikkben összegzett értékelést olvashatunk a hadiipar minden területéről, beleértve az olyan nélkülözhetetlen ipari alapanyagok beszerzésének problémáját is, mint a szén és a különböző fémek. Tanulmányunk szempontjából most csak a robbantóanyag-gyártás problémáira térünk ki.

„Lőporgyárak közül a Blumau-i, Magyaróvár-i és Trofaiach-i gyárak voltak a legnagyobb teljesítőképességűek. Utóbbi havonta 200 tonna fekete lőport gyártott. A Moosbierbaum-i lőporgyárat a háború alatt állították fel. Robbanóanyaggyárak közül a Blumau-i teljes üzemben napi 16.000 kgr trinitrotoluolt, 6000 kgr dinamitot, 105.000 kgr dinamont, 4000 kgr pikrinsavat, a Chemischer Verein Aussig napi 1000 kgr pikrinsavat, a Trofaiach-i napi 3000 kgr clorátrobbantószert gyártott. Gyujtógyár békében csak egy volt, a Hirtenberg-i. Gyujtóalkatrészeket kisebb üzemek is gyártottak a háború alatt, melyek gyártmányaikat a szerelő-állomásokra szállították; az összeszerelés ezeken a helyeken történt. Gyutacsokat, csappantyus csavarokat sok üzem gyártott; teljesítményük után említésre méltóak Sellier és Bellot Prag-Ziskov, a A. G. Roth Wien, Hirtenberg, Magyaróvár, Berndorf, Telefongyár Rt. Budapest stb. gyárak. […]

A háború folyamán a havi lövőporgyártást havi 210 tonnáról 3400 tonnára, a robbanóanyaggyártást 53-ról 5130 tonnára fokozták. Ennek dacára a robbanóanyaghiány állandó volt s korlátozta a gránátgyártást.”[53]

A napi „lövőszermennyiség szereléséhez” szükséges robbanóanyag-mennyiséget az alábbi táblázatban foglalta össze.

Ahhoz, hogy a hadszíntéri igényeket – legalább részben – teljesíteni tudják, az eredeti alapanyagok helyett más, még elérhető forrásokhoz is nyúltak. „A nitroglicerines lőpor glicerinjét kényszerűségből cukorból nyerték, a nitrocellulosénál gyapot helyett faanyagot használtak, a trinitrotoluolt ammonállal keverték. A háború végén általában a lőpor és robbanóanyagnál minden eredeti anyag helyett pótanyagot használtak, a töltényhüvelyek és gyújtók fémrészeit pótanyagokkal pótolták stb.”[54]

2. táblázat: Az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregének a napi „lövőszermennyiség szereléséhez” szükséges robbanóanyag mennyisége az I. világháború alatt

Szerelő állomás

Trotyl kg

Ekrasit kg

T-Ammonal kg

Wöllersdorf

6 760

6 000

4 550

Weiss M. Budapest

10 907

2 600

Böhler

3 202

Enzesfeld

5 206

Škoda-művek

3 228

Lipták, Budapest

7 120

1 625

Dynamit Nobel, Pozsony

–

6 000

Komárom

282

5 200

Összesen

36 705

12 000

13 975

Forrás: Turcsányi (1925): i. m. 11.

„1918 második felében, a Piave-csata után már reménytelen volt helyzet! A szén- és anyagínség megbénította a termelést. […] Az összes havi szükséglet 1918. júliusban lőpor és robbanóanyagban:

–Gyérfüstű lőpor kb. 2100 tonna; ebből a tüzérségi lövőszer részére 1868 tonna, az aknavetők részére 50 tonna, a kézifegyverlövőszer részére 155 tonna, a tengerészet részére 25 tonna és különböző célokra 12 tonna;

–Fekete lőpor kb. 185 tonna;

–Tritol kb. 1133 tonna;

• tüzérségi lövőszer részére kristályos 72 tonna

• nem kristályos 820 tonna;

• 470 tonna T-ammonal részére 141 tonna;

• repülőbombák részére 100 tonna

–Pikrinsav kb. 172 tonna, ebből;

• gránáttöltet részére 120 tonna;

• gyújtótöltet részére 20 tonna;

• aknavetők részére 22 tonna;

• utászlövőszer 10 tonna.”[55]

Ugyancsak érdemes megemlíteni, hogy az akkori számítások szerint harchelyzetben „a robbanóanyagok legnagyobb fogyasztóját a tüzérségi lőszer képezi, utána következik a gyalogsági kézigránát, majd a légibombák, utász robbanóanyagok és aknák”. A durva becslés szerint a robbanóanyag-szükséglet megoszlása a következő volt:

–tüzérségi lőszer 60%;

–kézigránát 22%;

–légibombák 10%;

–utász-robbanóanyag és -akna 4%;

–hadianyagipar 4%.

Mindez egy 1932-es tanulmányban[56] olvasható, amely a Magyar Honvédség robbanóanyagokkal való ellátottságának helyzetét vizsgálta a Monarchia felbomlása után.

A Vörös László okl. vegyészmérnök által 1930-ban megjelentett, A robbanóanyag-ellátás problémája a háború alatt és után című cikkéből[57] még több részletet ismerhetünk meg ebből az időszakból.

„A minden várakozás ellenére négy esztendőre nyúlt nagy háborút a körülzárt központi hatalmak egyéb, talán nem kisebb súlyú körülmény mellett, amilyen az egyre növekvő élelmiszerhiány volt, főként azért sem nyerhették meg, mert a háború hosszú évei alatt nyersanyagkészleteik kimerültek, sőt nagyrészt a pótanyagok is elfogytak. Ez a körülmény úgyszólván az egész hadianyagra nézve megállapítható, de fennáll különösen azokra a nyersanyagokra, amelyek robbanó- és lövőszerek készítésére szolgálnak.”[58]

„A nyersanyaghiány a glycerin és a salétromsav elfogyása alakjában jelentkezett, már a háború első hónapjaiban. […] Később kénsavhiány is jelentkezett […] E körülmények első következménye az ipari célokra használt dinamitféleségek nitroglycerintartalmának csökkentése volt, továbbá néhány ammonnitrát-robbanóanyagnak nitroglycerin nélkül való felhasználása. Miután ezekben az években a koncentrált salétromsav előállítása még csupán chilesalétromból történt, csakhamar hiány mutatkozott nátron és kálisalétromban is, illetve fekete lőpor és hasonló készítményekben. […] A nagykaliberű lövedékek leghasználatosabb robbanótöltetét, a trinitrotoluolt az ipari robbanóanyagokban alacsonyabban nitrált alkatrészeket is tartalmazó folyékony tri-, illetve dinitrotoluollal helyettesíttették. A háború utolsó évében már a nitronaphtalinokat is alkalmazták, azonban csak igen kis mennyiségben, úgy, hogy az akkori készletek jelentékeny része máig is fennmaradt. Átkristályosított, chemiailag tiszta trinitrotoluol előállítása is egyre nagyobb nehézségekkel járt.”[59]

„A háború kezdetével csaknem egybeesik a chlorát- és perchlorát-robbanóanyagok lendületes előretörése. A rendelkezésre álló statisztikai adatok szerint békében még 50.000 tonna más robbanóanyagra alig 230 tonna chlorátrobbanóanyag jutott. Ekkor ugyanis csupán a 79% káliumchlorát, 1% mononitronaphtalin, 15% dinitrotoluol és 5% ricinusolaj megközelítő összetétellel bíró chedditféleségek voltak használatosak, az 1912-ben készített miedziankit, – ma chloratit – robbanóanyagon kívül, mely főtömegében ugyancsak káliumchlorátból áll. A perchlorát-robbanóanyagok (alkalsit, persalit, yonckit stb.) már kivétel nélkül tartalmaztak ammonnitrátot is, nitroglycerin mellett. A perchlorát-féleségek a háború alatt az ipar számára nem álltak rendelkezésre, miután használatuk nitroglycerin fogyasztással járt, a hadvezetőség azonban aknatöltetekben felhasználta, mely célra az ütés és dörzsölés iránt igen érzékeny chlorátrobbanóanyagok nem jöhettek tekintetbe. Ezeknek az anyagoknak megfelelő mennyiségben való előállítása eleinte nagy nehézségekkel járt.”[60]

A hiányok pótlására más robbanóanyagokat kerestek. „Ez az új anyag a cseppfolyós levegő alakjában jelentkezett s állt rendelkezésre már az 1915. év végén, illetve 1916 elején. A Simplon-alagút építésénél a cseppfolyós levegővel szerzett tapasztalatok nem voltak kielégítőek, ennélfogva az addig használt eljárást nem lehetett változatlanul alkalmazni. A módosítás lényegileg abban állt, hogy az elegyből a nitrogént fractionált desztilláció segélyével lehető tökéletesen elűzték, úgy, hogy csaknem tiszta oxygén maradt vissza. Nagy nehézséggel járt a háború alatt, megfelelő minőségű, nagy mennyiségben rendelkezésre álló szénféleség kiválasztása is. Eleinte, rövid ideig, petróleummal itatott kovaföldet és fűrészport alkalmaztak, majd parafalisztet, továbbá naphtalinból nyert kormot, később már naphtalin sem állt e célra rendelkezésre, miután a mesterséges füstanyagok előállítására használták fel. A cseppfolyós levegőnek robbantási célokra való széles körű felhasználása egyébként szomorúan jellemző a háborús viszonyokra, amennyiben legvégül semmi más nyersanyag nem állt a központi hatalmak rendelkezésére, – csak levegő. Katonai célokra békeidőben természetesen csupán a robbantási módszerek begyakorlása szempontjából jöhet tekintetbe a cseppfolyós levegő.”[61]

„Megemlékezünk e helyen néhány olyan pótanyagról is, amely a robbanóanyagokkal kapcsolatban nyert felhasználást. Ilyen például az ugyan már 1907 óta jobban ismert, de alig használt ólomazid, amelyet higanyhiány miatt ugyancsak fel kellett használni, és pedig jelentékeny mennyiségben. Rendszeres használata csupán a háború után, ólomtrinitroresorcináttal kombináltan került s gyutacsokban a durranóhigany kiváló értékű versenytársának bizonyult. A gyutacshüvelyek sárga és vörösréz hiányában nagyrészt az ansonit-nak elnevezett cinkötvözetből készültek. A gyújtózsinórok jutaburkolatát csakhamar papírszövettel, illetőleg papír és műgyapotszál-keverékből készített szövettel kellett helyettesíteni. Ezen anyagok csak kevéssé megbízható gyújtózsinórhoz vezettek, úgy, hogy tűzátugrás, illetve ebből származó balesetek gyakran fordultak elő.

A lőporgyártásnál zselatináló, illetve stabilizáló anyagként használt kámfort később részben műkámfor helyettesítette. A háborús évek előrehaladtával sikerült a Dr. Connstein-féle eljárás segélyével cukornak speciális módon való elerjesztése útján glycerint tekintélyes mennyiségben előállítani. Ez a találmány jelentős könnyebbséget jelentett löveglőporok előállítása tekintetében, csupán az sajnálatos, hogy az e célra felhasznált cukrot a népélelmezéstől kellett megvonni. De megkísérelték a nitroglycerin helyettesítését etilén elszappanosítása útján készített glykol, illetve dinitroglykol útján, mely anyag teljesítőképességét véve figyelembe, valóban kiváló pótanyagnak ígérkezett. Széleskörű használatára azonban a háború folyamán már nem kerülhetett sor.”[62]

A szerző záró gondolatai máig hatóan elgondolkodtatóak. „Általánosságban helyesnek csak az irányzat mondható, mely a békeévek szinte korlátlan nyersanyag lehetőségei mellett sem feledkezik el a háborús elszigeteltségben beálló kényszerhelyzetéről, s a békeévek termelése éppen azokat a szempontokat kell, hogy szem előtt tartsa, amelyeket a háború világít meg vér és arany áldozata árán.”[63]

Az ebben az időszakban a robbanóanyagok gyártásához szükséges nyersanyaghiány okozta helyzetről az alábbiakat írta Maróthy Géza: „Az első világháború után azonban nem volt nyersanyagunk sem a trotilhoz, sem hozzá hasonló egyéb brizáns robbanóanyaghoz, viszont a keményítő alapanyagokból így buzából, tengeriből és burgonyából nagyobb mennyiség állt rendelkezésre. Ezért a magyar kutatók megindították a kísérleteket, a nitrokeményítő tökéletes stabilizálására. A közel 20 éves kutató munka, amelyben Kunz Alfonz és munkatársait kell külön kiemelnünk, meg is hozta a várt eredményt. Sikerült ugyanis kutatóinknak az első gyártások összes nehézségeit leküzdeni. A honvédség utász alakulatai részére 1940-ben bevezetett »NK-U« (utász) anyag stabilitása immár több mint 15 éves távlatból nézve is teljesen kielégítő. Mégis miután az NK öntéssel nem szerelhető és nem lövés biztos, a trotillal nem veheti fel a versenyt és gyártása csak akkor indokolt, ha a trotil előállításához nem rendelkezünk kellő mennyiségű toluollal.”[64]

Végezetül egy „helyszíni tudósítás” az I. világháború aknaharcaiból és a robbanóanyag-helyzetről. Altoray Szaniszló m. kir. utászezredes a Sziklafúró alakulatok a világháborúban című tanulmányában az alábbiakat írta: „A lefúrt szelvényhez jön most a robbantómester segédeivel és betölti a kifúrt lyukakba a kiszámított mennyiségű robbantószert (dynamit, dynamon, chlorat, cseppfolyós levegő stb.) lefojtja és a töltetet legtöbb esetben elektromos úton robbantja.”[65]

A fentiek tükrében nem véletlen, hogy az 1928-ban megjelent Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. füzet, I. rész, Robbantások című minisztériumi kiadvány már nemcsak a rendszeresített, hanem az iparban használatos, de honvédségi célokra is alkalmazható robbanóanyagokat mutatja be.

A honvédségnél rendszeresített „robbantó anyagok” a követezők:

–ekrazit (pikrinsav);

–trinitrotoluol (trotil);

–cseppfolyós levegő (oxiliquid);

–lőgyapot.[66]

A honvédségnél nem rendszeresített, de gyakran használatos „robbantó anyagok” között említi az alábbiakat: ammonsalétromos robbantóanyagok, klorát és perklorát robbantóanyagok, valamint bányalégbiztos robbantóanyagok. Használatban maradt még természetesen a feketelőpor is, amelyet kisebb robbantásokhoz 0,1 kg tömegű, papírba csomagolt lőportöltény formájában alkalmaztak. Nagyobb robbantások előkészítésekor a lőport hordókban vagy nagyobb edényekben kellett elhelyezni az utasítás rendelkezései szerint.

1. ábra: 1 kg-os ekrazit robbantószelence

Forrás: E–34. (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. füzet – Robbantások. I. rész. 43.

A honvédség műszaki csapatainak rendszeresített robbanóanyaga továbbra is az ekrazit maradt, amelynek megjelenési formái a fentebb már bemutatott 1 és a 0,5 kg-os robbantószelence, illetve a 0,1 kg-os robbantótöltény voltak. Az 1891–1892-es állapothoz képest változást csak a hasáb alakú szelencék méretében figyelhetünk meg (a 60 × 60 mm-es alaplap 63 × 63 mm-re, a 204, illetve 104 mm-es magasság 207, illetve 100 mm-re módosult).

A trotilt továbbra is csak tüzérségi lövedékek és egyes gyutacsfajták gyártásához alkalmazták. A cseppfolyós levegőt (amely ¾ rész nitrogénből és ¼ rész oxigénből állt) helyszíni bekeverésű és azonnali felhasználású robbanóanyagként tárgyalja az utasítás. A mártóedényből való kiemelés után a helyszíni készítésű robbantótölténnyel öt percen belül végre kellett hajtani a robbantást, ha jó eredményt akartak elérni; ebben az esetben a cseppfolyós levegő robbanásának hatása megegyezett az I. számú dinamittöltényével.

A lőgyapotot (nitrocellulóz) töltény alakban alkalmazták, és az utasítás mint veszélyes kezelésű robbanóanyagot említi.

2. ábra: ½ kg-os ekrazit robbantószelence

Forrás: E–34. (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. füzet – Robbantások. I. rész. 43.

Érdemes néhány gondolatban a cseppfolyós levegő (oxiliquid) robbanóanyagként történő alkalmazásáról is szólni, mivel maga a szabályzat eléggé szűkszavú ebben a tekintetben. Szintén 1928-ban, a Műszaki Szemle májusi számában jelent meg egy tanulmány Cserneczky Béla okl. vegyészmérnök tollából, Robbantások cseppfolyós levegővel címmel.[67] Tallózzunk most ebből néhány gondolatot!

3. ábra: 10 dkg-os ekrazit robbantótöltény

Forrás: E–34. (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. füzet – Robbantások. I. rész. 43.

„Cailetet és Pictet kísérleteiből már 1877 óta ismeretes a levegő cseppfolyósíthatósága. Az akkor még csupán tudományos értékkel bíró kísérletek akkor tettek szert nagyobb jelentőségre, midőn Münchenben 1895-ben Linde a folyósításának egyszerű és olcsó módját találta fel. Találmánya 4 évvel később már alkalmazást is nyert; a Simplon-alagút 7 évig tartó építése alatt a robbantásokhoz folyósított levegőt használtak. Az első sikert hosszú pangás követte. A bányaipar idegenkedett az új eljárás bevezetésétől, valószínűleg a szükséges beruházások nagy költségei miatt. A világháború alatt fellépő robbanóanyaghiány a cseppfolyós levegőre fordította a figyelmet s ennek nyomán az ezzel való robbantás nagy fejlődésnek indult.”

„A robbantásokhoz használt cseppfolyós levegő 85–98 százalék oxigént tartalmaz, tehát tulajdonképen nem is annyira cseppfolyós levegőről, mint inkább cseppfolyós oxigénről beszélhetünk. Parázs vagy láng által nem gyújtható meg, a beledobott égőanyag tovább ég. Széntartalmú, felszívóképes anyagokkal összekeverve igen brizáns, hatásos robbanóanyagot szolgáltat.”

Figyelemre méltóak az alábbiak is, hiszen a robbanóanyag tárolása, szállítása még békeidőszakban is különös gondosságot igényel, harci viszonyok között pedig – akár légi, akár szárazföldi (például diverziós) támadással – komoly károkat okozhat a készletek megsemmisítése, az emberi életekben okozott veszteségről nem is szólva.

„A cseppfolyós levegővel való robbantási eljárás ismertetése előtt meg kell említenem, hogy szilárd robbanóanyag alkalmazása esetén a robbanó anyagot a gyártási helyről a robbantási helyre kell szállítani, ott szakszerűen raktározni. Tehát robbanási veszélyt jelent már a gyártás, a szállítás, a raktárolás egész addig a pillanatig, míg az anyag végső rendeltetési helyén robbanásba nem került. A cseppfolyós levegő folyósítása legcélszerűbben a robbantási helyek közelében történik. Így a gyártással, szállítással és raktárolással járó veszély magától megszűnik, mert robbanó anyaggá csak a felszívás megtörténte után válik. […]

A cseppfolyós levegőnek folyósított állapotban való tartása a normális légnyomás mellett kb. –192° C-on lehetséges. Magától értetődik, hogy az ennél jóval magasabb hőmérsékleten a cseppfolyós levegő állandó forrásban van. A párolgási veszteségek csökkentése céljából kettősköpenyű palackok felelnek meg a legjobban.”[68]

„A cseppfolyós levegő robbanóanyaggá lesz, ha széntartalmú felszívóképes anyagba szívatjuk fel. A robbanás tulajdonképpen gyors égés. Szükséges tehát, hogy a felszívatásnál a gyors égés lehetőségei teljesülnek, tehát a cseppfolyós levegő szinte molekulárisan elkeveredve jusson a széntartalmú anyagba, amely csak akkor fog bekövetkezni, ha a felszívóanyag finom elosztású vagy megfelelően porózus. Ma már a felszívóanyagoknak egész légióit ismerjük, melyeket már eddig is használtak, vagy pedig használatra ajánlanak a különböző szabadalmak. Részben az iniciálás módjával, részben pedig a felszívóanyag megválasztásával szabályozni tudjuk a robbanás brizánsságát. Így erősen felszívóképes porózus anyaggal és erős iniciálással dinamithoz hasonló vagy még ennél is erősebb hatást érhetünk el, míg kevésbé felszívóképes anyaggal és gyenge iniciálással a tolóhatást válthatjuk ki. […] A volt közös hadseregnél a cseppfolyós robbantásokhoz 75 százalék naphtalinkormot és 25 százalék naphtalin keverékét használták. Felszívóképessége háromszorosa volt a saját súlyának, hatása igen brizáns. Ha tolóhatást akarunk elérni, akkor a naphtalinkormot 45 százalék sóval keverve alkalmazzuk. A felszívóanyagokhoz keverhetünk alumíniumport is, mely mint a thermit keverékekben, itt is nagy hőképző tulajdonságával tűnik ki. Természetesen a felszívóanyagok megfelelő burkolattal töltényformában kerülnek forgalomba, úgyhogy a felhasználónak csak a mártást és a gyutaccsal való felszerelést kell végeznie.”[69]

A felhasználás fenti előnyei mellett az iniciálás már gondokat jelentett például a katonai gyakorlatban megszokottakhoz képest.

„A szilárd robbanóanyagokhoz alkalmazott gyujtózsinórok nem felelnek meg teljesen a cseppfolyós robbantásoknál. Óvatosság nélküli alkalmazásuk veszélyt jelenthet. A veszély oka kettő lehet. Ha a zsinór lőporszálába cseppfolyós levegő szívódik fel, az égés gyorsul, továbbá a gyujtózsinór kátrányos burkolata szintén szívhat magába cseppfolyós levegőt, s ekkor az égés a külső burkolatra csaphat át és terjed tovább, előre ki nem számítható gyorsasággal. Hátránya a gyujtózsinórnak még az is, hogy égve a fúrt lyuk felmelegedését fokozza és ezáltal jobban elősegíti a töltényben lévő cseppfolyós levegő párolgását. Ezen hátrányok kiküszöbölésére gyártják külön erre a célra szerkesztett úgynevezett »Sprengluft Ziindschnur«-t, mely háromszoros átfonással bír, minden réteg enyvszerű impregnálással. Az enyv a fokozatos leégésnél a zsinórt puhítja és a gázolt fejlődését kis nyomás mellett lehetővé teszi.

A zsinórok alkalmazása még egy hátrányt jelent, ugyanis az égési idő miatt hosszát úgy kell megválasztanunk, hogy a robbantást végző embereknek a begyújtás után elegendő idejük legyen magukat biztonságba helyezni. Hogy minden veszélyt kizárjunk, ezt a szükségesnél mindig valamivel nagyobbra méretezzük. Ez pedig felesleges párolgást jelent a robbantásra hivatott cseppfolyós levegőnél. Azt hiszem, elég sok hátrányt soroltam fel ahhoz, hogy a cseppfolyós robbantások egyedüli leghelyesebb gyújtási módját, az elektromos gyutacsok alkalmazását megindokoljam. A zsinórokkal kapcsolatban említett összes hátrányok itt elmaradnak, s kényelmesen lehetővé teszik egész sorozatnak egyszerre való gyújtását. Az elektromos gyutacsok megengedik, hogy a gyújtószerkezetet a fúrt lyukban előre elkészítsük. A robbantó eljárás ismertetésénél majd látni fogjuk, hogy ebben az esetben a mártás és a mártott tölténynek a fúrt lyukba helyezése után, csupán a fojtásnak elkészítése marad hátra. Az elektromos gyutacsok készítésénél a nagy lehűlés miatt ugyanazon elvek érvényesülnek, melyeket a gyutacsokkal kapcsolatban már leírtam.”[70]

„Igen fontos tényező hatás tekintetében maga a robbantandó objektum is. Annak ellenére, hogy a cseppfolyós levegőt tartalmazó töltények hatása általában a dinamit hatásával egyenrangú, vagy még annál erősebb is, mégis szabadon felfekvő töltetként való alkalmazásban a hatás nagyon csekély, sokszor teljesen elmarad. Hatásgyöngülést veszünk észre akkor is, ha a fúrt lövéseket igen laza, puha talajban alkalmazzuk. Ezek a tapasztalatok arra engednek következtetni, hogy a brizáns hatás csak akkor váltódik ki, ha a zárt tér egy bizonyos nyomás kifejlődését lehetővé teszi. Ezért szükséges, hogy szilárd kőzetben is alkalmazzunk fojtást s a fejlődő gőzök elvezetésére csupán vékony csatornát hagyjunk szabadon.”[71]

„Ezek után rátérek a gazdaságosság kérdésére, békeviszonyok feltételezésével. Ezt azért kell hangsúlyoznom, mert a világháború alatt fellépett salétromsavhiány a cseppfolyós levegő kiterjedt alkalmazását kényszerítőkig követelte, ekkor gazdaságosságról beszélni nem is lehetett. De lehet beszélni erről most a béke éveiben, midőn az ipar minden újítást csak akkor ismer el haladásnak, ha az a végeredményben meg takarításokat jelenthet. […] A háború alatt az osztrák-magyar hadseregnél kerekeken mozgó telepek is voltak, melyek általában 4–5 liter cseppfolyós levegőt szolgáltattak óránként 12–16 lóerős benzinmotoros erőforrás mellett.”[72]

A nem rendszeresített, de a honvédség által is alkalmazott robbanóanyagok ismertetését egy 1932-ben megjelent, Robbanó anyagok, pótrobbanó anyagok című tanulmányban is közölték,[73] amely az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása következtében a robbanóanyag-gyártásban keletkezett gyártási kapacitáshiány megoldási lehetőségeit vizsgálta. A szerző annak a véleményének adott hangot, hogy a robbanóanyaggal történő ellátást minden állam a saját iparától várja, „mert szem előtt tartja azt a tényt, hogy a külföldtől importált mennyiségek aranyba és az esetleg késedelmesen beérkező mennyiségek súlyos véráldozatokba is kerülnek […] A háború megvívásában az igazi sikert csakis az jelentheti, ha a hadműveleti győzelemhez a gazdasági győzelem is csatlakozik.”[74] Mivel azonban a robbanóanyag-gyártás nemcsak szándék és ipari kapacitás kérdése, hanem feltételezi a szükséges nyersanyagok meglétét is (ami Magyarország esetében szintén szűk keresztmetszet volt bizonyos robbanóanyagoknál), „tehát a technika feladatát képezi az adott nyersanyagokkal a szükséges mennyiségeket mégis előteremteni”. Ezért jelenik meg a szabványos és a pótrobbanóanyag fogalma a szerzőnél, valamint a kétféle robbanóanyag-kategorizálás az utasításban: „Szabványos robbanóanyagoknak nevezzük azokat a készítményeket, melyekkel a lövedékeket békeidején töltjük, s melyek tulajdonságaikkal ideálisan alkalmazkodnak a békebeli katonai követelményekhez (hatás, állandóság, lövés, biztonság, könnyű gyártás és egyszerű szerelés), azonban csak többé-kevésbé a tömeggyártási lehetőségekhez. A pót-robbanóanyagok legfontosabb tulajdonságának a belföldi tömeggyártási lehetőséget írják elő, s az egyéb katonai követelményeknél tesznek esetleg engedményeket.”

A szabványos robbanóanyagként számba jöhető ekrazit (pikrinsav) és trotil gyártásához Magyarország már abban az időben sem rendelkezett megfelelő mennyiségű nyersanyaggal, így a szerző az ammonsalétromos[75] és dinamit típusú pótrobbanóanyagok hazai előállításának és katonai szükségfelhasználásának lehetőségeit vizsgálta.

A katonai gyakorlatban, a harcanyagokban alkalmazott robbanóanyagok százalékos megoszlásának a tanulmányban foglalt értékeit fentebb már bemutattuk.

A szerző megemlíti, hogy az utászcélokra szánt 4% nagyon bizonytalan adatnak tekinthető, mivel a „korszerű felfogás a műszaki csapatok romboló tevékenységét harcászati és hadműveleti feladatok megoldásánál mind intenzívebben alkalmazza”. Támpont gyanánt szolgálhat – írja a szerző – a háborús irodalom azon adata, amely szerint a francia hadszíntéren a visszavonult csapatok kilométerenként 0,5 t robbanóanyagot használtak fel a területrombolás céljaira.

Végkövetkeztetése pozitív: a gyártásnak semmilyen akadályát nem látja, ugyanakkor megfelelő rendszabályok bevezetése esetén lehetséges a háborús helyzetben való tömeges felhasználás (erre viszont már békeidőszakban fel kell készíteni a katonákat). Ez tükröződik a Műszaki oktatás vonatkozó fejezetében[76] is.

Az 1932-es tanulmányban foglaltak igazát bizonyította a II. világháború is, amikor a rendszeresített robbanóanyag-készletek kimerülése után (a gyártáshoz szükséges alapanyagok beszerzésének reménytelensége miatt) bevezették a „búza-, kukorica- és burgonyakeményítőből előállított robbanóanyagot”, a tri II.-t (nitrokeményítő), amelynek „energiatartalma, brizanciája nagyobb, mint a TNT-é, de kevésbé stabil”.[77] A tri II. nem megfelelő kezelésbiztonságát hangsúlyozza egy volt felhasználója – Damó Elemér – is, aki utászszázad parancsnokaként, saját gyakorlati tapasztalatai alapján írja visszaemlékezéseiben: „Robbanóanyagunk, a tri II. nem volt megbízható. Kétszer is megtörtént, hogy magától meggyulladt és rettenetesen heves lánggal elégett. Első alkalommal a Tisza völgyében, az útromboláshoz előkészített több száz kilónyi robbanóanyagunk gyulladt be. Szerencsére az őrök idejében elugrottak. A második alkalommal, az egyik utászom hóna alatt tartott 10–15 érintőakna töltete[78] gyulladt be, az emberem halálát okozva.”[79]

A 9586/eln. körrendelettel (1934. 12. 21.)[80] rendszeresítették – az ekrazit „megtartása mellett” – a 34. M. 1 kg-os és a ½ kg-os robbantószelencét, valamint a 0,1 kg-os robbantótöltényt, amelyek „műszaki leírását, kezelési, gyártási és átvételi leírását az elrendelő később adja ki”. A 89.876/eln. 7/m.-1941 körrendelet (1941. 07. 03.)[81] viszont már törölte az 1 kg-os robbantószelencét a honvédség felszereléséből. A 87.588/eln. 7/m.-1942 körrendelet (1942. 03. 17.)[82] alapján került rendszerbe a 41. M. NK-U. robbantóanyag „0.5 kg-os robbantó szelence, 0.1 kg-os robbantó töltény, tak.,[83] hak.[84] és éra.[85] robb. préstest kiviteli formájában”. A II. világháború befejezése előtt, a „páncél rombolás eszközeiként” rendszeresítették – a 77.972/eln. 7. m. 1944.[86] – alapján az 1 és 3 kg-os robbanótöltetet, pentritol[87] robbanóanyagból.

1.1.2. Robbanóanyagok a magyar fegyveres erőknél 1945 után

A II. világháborút követően egy romokban heverő ország romokban heverő gazdaságát és hadseregét is újra kellett építeni. Erről az időszakról az alábbiak olvashatók Halassy Géza ny. ezredesnek Az ország akna- és lőszermentesítése (1945–1980 között) című cikkében:[88]

„[A] szovjet hadsereg – főleg saját csapatainak elhelyezési körleteiben – részben folytatta a mentesítési munkákat és az általa felderített aknamezőket, illetve az összegyűjtött lőszereket 1946. augusztus 1-jéig őriztette. Ekkor a SZEB döntésére a magyar hadseregnek kellett e feladatokat átvennie, melynek felmérésére 1946. június-júliusában a HM fegyver- és lőszerosztálytól Nyitó Ferenc alezredest rendelték ki. S egyben megbízták az ország területén folyó munkák felügyeletével. Júniusi jelentésében egyebek között így írt: […] Nehézséget okoz a robbantásokhoz szükséges robbanóanyag hiánya is. A HM erre a célra robbanóanyagot nem tud kiutalni. A robbantást a felszedett aknákból és kézigránátokból kitermelt robbanóanyaggal végzik.”[89]

Ugyanakkor a robbanóanyag-hiány például a rekultivációs bontásokat és a bányászatot is hátráltatta. A tűzszerészek ezért a fel nem robbant nagy űrméretű tüzérségi lőszerekből és légibombákból – a hatástalanításuk után – kibontott robbanóanyagot adtak át az ipar szereplőinek.

„Közvetlen segítségnyújtásként a HM csupán az iparügyi Minisztériumnak 1945 májusától 1946 novemberéig 650 tonna robbanóanyagot és ócskavasként 176.262 kg bombát adott át. Ezen felül a Hídépítő Vállalatnak, az Ipari Robbanóanyag RT-nak, a Rimamurányi Ipari Robbanóanyag RT-nak, a Magyar Általános Kőszénbánya RT-nak, a Somoskőújfalusi Bazaltbánya RT-nak, a Salgótarjáni Vasműnek és Vadásztölténygyárnak több mint 60 tonna vegyes robbanóanyagot adott át.”[90]

„A Balatonon és partjain telepített aknazárak felkutatása, valamint hatástalanítása, a népgazdasági jelentőségű balatoni halászat mellett, lehetővé tette a hajóforgalom biztonságos beindítását, valamint a tó üdülőjellegének visszaállítását. Eközben a hajós aknakeresők 1945-ben 31 elsüllyedt hajó kiemelésénél segédkeztek és mintegy 12 000 kg kiszerelt robbanóanyagot adtak át a szénbányászat részére.”[91]

Gellért Tibor ennél még pontosabb adatokat közöl a levéltári kutatásai alapján 1973-as cikkében.[92]

„Aknakutatóink jelentős segítséget nyújtottak az üzemek és bányák termelésének megindításához, a romok és roncsok eltakarításához. A Honvédelmi Minisztérium 1945. július 13-án kiadott rendeletében a hatástalanított s még használható robbanótestek felrobbantását megtiltotta, mert az újjáépítés során azokat jól fel lehet használni a hídroncsok kiemelésénél és egyéb munkálatoknál. A hatástalanított robbanóanyagnak különösen a bányászatban volt nagy jelentősége, mert sok helyütt a munka megindítását nem egyszer éppen a robbanóanyag hiánya akadályozta.

A Honvédelmi Minisztérium rendszeresen nagyobb mennyiségű robbanóanyagot adott át a különböző társminisztériumoknak ipari célokra, így 1945. augusztus 4-én kétvagonnyit. 1945 májusától 1946. november 19-ig az Iparügyi Minisztérium 650 tonna robbanóanyagot vett át. Az 1. honvéd kerületi parancsnokság 1946. szeptember 3-án jelentette a honvédelmi miniszternek, hogy augusztusban huszonhat darab 500 kilogrammos és harminckét darab 250 kilogrammos hatástalanított bombát adott át az iparnak. Egy 1946. november 6-án készült kimutatás szerint az Iparügyi Minisztérium 176–265 kilogramm hatástalanított bombát vett át. E kimutatás szerint további elszállításra várt még: 37 db 50 kg-os, 37 db 250 kg-os, 2 db 1000 kg-os és 31 db 500 kg-os bomba. Aknakutatóink nem egész egy év alatt 400–500 vagon szétszórt robbanásveszélyes lőszert, robbanóanyagot és bombát gyűjtöttek össze és szállítottak egy-egy tárolási helyre. Ennek mintegy háromnegyed részét – tehát 300–350 vagonnyit – hatástalanították és a kiszerelt robbanóanyagot, közel 100 tonnát ipari célokra adták át.

Ezt a lehetőséget felismerve az egyes vállalatok közvetlenül is fordultak kérelemmel a honvédelmi miniszterhez, sőt esetenként az aknakutató alakulatokhoz, így például az Ipari Robbanóanyag Rt. teljesen a Honvédelmi Minisztériumra támaszkodva kezdte meg működését. A Tihanynál kifogott 201 darab, egyenként 200 kilogrammos víziaknát kapták meg. A somoskőújfalui Bazaltbánya Rt. 1945. augusztus 2-án kelt levelében 800 kg robbanóanyagot kért és kapott a Honvédelmi Minisztériumtól. »Az aknaszedők a széntermelési csatából is kivették a részüket – írja visszaemlékezésében Hiczó György tűzszerész. – Az én járőröm hetenként 4–500 robbanófejet szállított, amit a pécsi bányászok fel használhattak a szénfalak robbantásánál.« Az ózdi bánya 95 mázsa, a Salgótarjáni Vasmű 50 mázsa robbanóanyagot igényelt és kapott. 1945. október 26-án a Vadásztöltény Gyár rendelkezésére bocsátottak 5000 kg tiszta trinitrotoluolt. A csepeli Weiss Manfréd Gyár 1946. szeptember 7-én arról értesítette a Honvédelmi Minisztériumot, hogy »kész átvenni minden mennyiségű fémhulladékot…« (tehát hatástalanított robbanó testeket is), és egyben közli, hogy a »jelzett 6 vagont már szállítják is«. Az aknakutatók által összegyűjtött anyagot felhasználták az árvízvédelmi munkálatoknál is. Például a Honvédelmi Minisztérium egy alkalommal a Tiszán felgyülemlett jégtorlaszok – amelyek elsodrással fenyegették a hidakat – felrobbantására 10 tonna lőport, 2000 db gyutacsot és 3000 fm kettős angol gyújtózsinórt biztosított.”[93]

A II. világháború után a honvédségen belül az addigi – főleg német és osztrák – robbantási elveket az orosz nyelvű szakanyagokból fordított szabályzatok váltották fel. A Honvédelmi Minisztérium 1950-ben először egy Robbantási segédletet,[94] majd egy Ideiglenes robbantási utasítást[95] vezetett be.

Mindkét szabályzat a háború utáni állapotokat tükrözte: mint annyi minden másból, robbanóanyagból is kevés volt, ahogy arról fent írtunk, a gyárak nem működtek, ugyanakkor a rengeteg sérült épület bontása többnyire csak robbantással volt elvégezhető. Ezt a munkát szinte a feladat végrehajtásával egy időben tanulta meg az egyetlen, „szakértőként” tömegesen bevethető erő, a műszaki alegységek. Ebből következően a műszaki csapatok is azzal robbantottak, ami éppen a rendelkezésükre állt. Gondoljunk arra, hogy az 1945 utáni rengeteg tűzszerészbaleset egyik fő oka az a rendelet volt,[96] amely szerint a fel nem robbant bombákból és nagy űrméretű tüzérségi lőszerekből ki kellett szedni a robbanóanyagot, amelyet aztán újból hasznosítottak. 1952-ben aztán ezt visszavonták, legalábbis időlegesen.

A két 1950-es robbantási szakutasítás a műszaki csapatok által használt robbanóanyagoknál bemutatta a primer vagy iniciáló (kizárólag csak iniciáló eszközökben való felhasználással), a magas, a közepes és az alacsony hatóerejű (szekunder) brizáns robbanóanyagokat, valamint a ballisztikus (toló hatású) robbanóanyagokat. A magas hatóerejű robbanóanyagokat főleg szilárd építmények (beton és vasbeton erődítési építmények) robbantásánál javasolták alkalmazni mint külső hatású vagy mint különleges tölteteket. A közepes hatóerejű robbanóanyagokat a robbantások valamennyi fajtájánál (fémek, szikla, föld, fa), továbbá a gyalogsági és harckocsi elleni aknák töltésére és szóróaknák készítésénél használták. Az alacsony hatóerejű robbanóanyagokat föld- vagy sziklarobbantásnál, kamrákban és fúrt lyukakban alkalmazták, továbbá szóróaknákat, gyalogsági és harckocsi elleni aknákat töltöttek velük.

A magas hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–hexogén: gyutacsokban másodtöltet, durranó gyújtózsinórban;

–ten: gyutacsokban másodtöltet, durranó gyújtózsinórban és lőszerek detonátoraként;

–tetril: lőszerek detonátora, gyutacsok második töltete, durranóhigannyal keverve durranó gyújtózsinórban;

–robbanózselatin (93%-os dinamit): robbantási feladatok.

A közepes hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–trotil: lőszerfajták töltése, robbanótestek előállítása: 200 g-os kis és 400 g-os nagy szelence, 75 g-os töltény;

–melinit (pikrinsav): harckocsiaknák töltése, a trotiléval megegyező méretű és tömegű robbanótestek;

–francia keverék: 80% pikrinsav és 20% dinitronaftalin öntvénye, az adatok megegyezők a melinitével;

–„L öntvény”: 5% xilil és 95% trotil öntvénye; harckocsiaknák és különleges töltetek töltése, trotil robbanótestekével megegyező méretű és tömegű robbanótestek;

–63%-os dinamit: robbantási feladatok;

–50/50-es amatol: 50–50% ammonsalétrom és trotil, harckocsi-, gyalogsági és szóróaknák töltése, egyéb robbantási feladatok;

–ammonál: 82% ammonsalétrom, 12% TNT, 6% alumíniumpor, felhasználása azonos az amatoléval.

Az alacsony hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–80/20-as amatol: 8% ammonsalétrom, 20% trotil; föld- és sziklarobbantás; gyalogsági, harckocsi- és szóróaknák töltése;

–ammoxil: 82% ammonsalétrom, 18% xilil, felhasználása azonos az amatoléval;

–88/12-es ammonit: 88% ammonsalétrom, 12% trotil, felhasználása azonos az amatoléval;

–2K sz. ammonit: 88% ammonsalétrom, 12% xilil, felhasználása azonos az amatoléval;

–dinaftalit: 88% ammonsalétrom, 12% dinitronaftalin, felhasználása azonos az amatoléval;

–K. dinamon: 90% ammonsalétrom, 10% faliszt, felhasználása azonos az amatoléval;

–T. dinamon: 90% ammonsalétrom, 10% tőzeg, felhasználása azonos az amatoléval;

–kloratit: szóróaknákhoz és robbantások végrehajtására (nyújtott töltetként nem alkalmazható);

–29%-os grizutin: 29% nitroglicerin tartalmú dinamit, csak robbantási feladatokhoz;

–12%-os grizutin: 12% nitroglicerin tartalmú dinamit, csak robbantási feladatokhoz.[97]

Az Ideiglenes robbantási utasításban először jelenik meg a gyárilag készített kumulatív töltet, amelyet páncélkupolák, lőrések, betonerődök vasbeton falai átütésére javasolnak használni. A 10 kg tömegű kumulatív töltet főbb hatásadatai:

–páncélátütő képessége 350 mm (35–50 cm távolságról);

–betonátütő képessége 1,0 m (35–50 cm távolságról);

–téglafalátütő képessége 0,7 m (5–6 m távolságról).[98]

Az 1950-ben megjelent Segédletet és Ideiglenes utasítást követő, titkos minősítésű Robbantások[99] című minisztériumi kiadvány tárgyalja először és utoljára a katonai robbantási szakkönyvek közül a saját készítésű robbanóanyagokat, valamint az időzített (késleltetett működésű) gyújtóelegyeket.

Kevésbé ismert tény, hogy a gyári robbanóanyagok mellett az 1950-es évek második felében az ország déli és nyugati határszakaszain korábban letelepített robbanó műszakizár-rendszer felszedésekor, a hatástalanított aknák robbanóanyagát is újrahasznosították. Halassy Géza erről az alábbiakat írta: „1956. március 28-tól 1956. október 20-ig a 3., 6. és 9. hdt.[100] műszaki zászlóaljai, a 2. ö. aknakutató zászlóalj és a határőrség műszaki erői – 800 fő bevonultatott tartalékossal megerősítve – a déli és nyugati országhatáron létesített aknazárak felszedését végezte. A hadseregtől a feladatra kirendelt erők létszáma 2995 fő volt, akik a jelzett idő alatt 385 km hosszú összefüggő aknamezőt távolítottak el, miközben 700.000 gyalogsági aknát szedtek fel és hatástalanítottak. […] A határon felszedett taposóaknák szétszerelésével mintegy 100 tonna robbanóanyagot nyertek vissza további felhasználásra.”[101]

A „béke” azonban nem tartott sokáig. A kormány 1957. március 22-én hozott döntése alapján az alakulatot több műszaki alegységgel együtt – rövid felkészítést követően – április l-jétől június 30-ig a nyugati országhatár ismételt műszaki zárására rendelték ki. „A kirendeltek itt letelepítettek 243 km négysoros és 107 km ötsoros gyalogsági aknamezőt, mintegy 800.000 akna felhasználásával.”[102] Ezeket az aknákat aztán 1965 után szedték fel véglegesen a határszakaszokon.

„Az 1966–67-es évben a 12. mü. e.[103] egy zászlóalja folytatta az aknamentesítést, amelynek során 348 km szakaszon 150.945 gyalogsági taposóaknát távolított el. Ugyanez a zászlóalj 1968–69-ben – új szervezet keretében – végezte a további aknamentesítést, mely idő alatt újabb 493 km hosszú aknamezőt felszedve, 209.096 gyalogsági taposóaknát hatástalanított. A munkák 1970-ben fejeződtek be. A Magyar Néphadsereg határ menti aknamentesítésének utolsó öt esztendeje alatt eltávolítottak 618.000 gyalogsági taposóaknát, ebből 512.000-et hatástalanítottak. Eközben mindössze egy lábsérüléses baleset történt. A hatástalanított aknák robbanó tölteteikkel együtt ismételt felhasználható állapotba kerültek a központi raktárba. 106.000 aknát a helyszínen felrobbantottak.”[104]

E könyv szerzője még emlékszik arra, amikor a Kossuth Lajos Katonai Főiskola műszaki hallgatójaként 1976-ban, ilyen újrahasznosított trotil préstestekkel hajtottak végre földrobbantási feladatot a csobánkai gyakorlótéren. A 2,5–3 kg-os, szurkozott papírba csomagolt trotiltéglákat utászbalta fokával törtük össze az aknakutakba való betöltés során.

Az Ideiglenes robbantási utasítást csak 1965-ben váltotta fel egy újabb, a Mű/2. Robbantási utasítás.[105] A robbanóanyagok kategorizálása változatlan maradt, a katonai felhasználású anyagok száma viszont csökkent. Uralkodóvá vált a trotil, ugyanakkor külön melléklet foglalkozik a polgári (ipari) robbanóanyagokkal A népgazdaságban használatos robbanóanyagok ismertetése címmel (nem említve ezek katonai felhasználhatóságának területeit és módszereit).

A magas hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–ten:[106] gyújtózsinórokban és gyutacsokban;

–hexogén: tiszta állapotban, gyutacsokban és plasztikus robbanóanyagokban; 30/70 hexotol (hexogén-trotil keverék) kumulatív töltetekben; PSM–250 magas hatóerejű robbanótest alapanyaga;

–tetril: közbenső detonátorként és gyutacsokban.

A közepes hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–trotil: a honvédség fő robbanóanyagává válik, 200 és 400 grammos TNT-szelence, valamint 75 grammos TNT-töltény formájában;

–pikrinsav: lőszerek szerelése;

–plasztikus robbanóanyag: flegmatizált nitropenta alapanyagú, 1 kg tömegű „téglák”.

Az alacsony hatóerejű robbanóanyagok és felhasználásuk:

–ammóniumsalétromos robbanóanyagok: azok az ammonitok (amatolok), amelyek legalább 20–25% TNT-t tartalmaznak; földrobbantás, harckocsi elleni aknák és különböző rombolóaknák töltete.

A toló hatású robbanóanyagok (lőporok) felhasználása:

–fekete (füstös) lőpor: repesz- és jelzőaknák töltete, időzített gyújtózsinórok készítése;

–füst nélküli lőpor: rakétatöltetként.[107]

A gyárilag szerelt kumulatív töltetek két típusát említi az utasítás: az orosz KZ–2 töltetet[108] és a magyar fejlesztésű utász kumulatív kéziaknát, UKA néven.[109]

3. táblázat: A kumulatív töltetek főbb hatásadatai

KZ–2

UKA

Páncélátütő képesség (mm)

300

350

Vasbetonátütő képesség (mm)

1300

–

Kő- és téglaátütő képesség (mm)

2000

–

Forrás: a szerző

A ma is érvényben lévő Mű/213. Robbantási utasítás 1971-ben jelent meg,[110] majd 1976-ban és 1986-ban bővült robbanóanyagokkal kapcsolatos kiegészítésekkel. Ezek alapján az alábbi robbanóanyagok vannak/voltak rendszeresítve a Magyar Honvédségnél:

–trotil préstestek mint utász-robbanóanyag, 75, 200, 400 g-os kiszerelésben;

–FRT földrobbantó töltetek, amelyek tömege 2,5 és 5 kg, anyaguk öntött trotil, préselt trotil detonátorral;

–SEMTEX–1H plasztikus robbanóanyag (flegmatizált nitropenta alapú), 2,5 kg-os „téglákban”;

–SzZ–1E szalagtöltet, 1 kg tömegű (7 mm vastag, 50 mm széles, 2000 mm hosszú) tekercsekben; flegmatizált nitropenta alapú, volt szovjet import).[111]

A Mű/213. már csak a korábban utász kumulatív kéziaknaként (UKA) jelzett gyári kumulatív töltetet említi, de most már erődrobbantó kumulatív kéziakna (EKA–62) néven. A 210/2000. (HK 15.) SZVK MÜF rendelkezéssel rendszeresítették a KKT–A és KKT–T (kis méretű kumulatív töltet) tölteteket. A kúpos kiképzésű kumulatív üreggel készült KKT–A (tömege 50 gramm, átmérője 25, hossza pedig 110 mm) rendeltetése szórt aknák, valamint fel nem robbant tüzérségi lőszerek megsemmisítése, hatástalanítása. A félgömb alakú kiképzéssel rendelkező KKT–T fagyott vagy sziklás talajban robbantólyukak kialakítására készült (tömege 200 gramm, átmérője 40, hossza 110 mm).

2006-ban rendszeresítették a Magyar Honvédségnél a cseh Explosia által gyártott Semtex® Pl-Hx-30 plasztikus robbanóanyagot.[112] A –20 és +40 °C között kézzel jól formálható, 7400 m/s detonációsebességű univerzálisan alkalmazható katonai robbanóanyagot 1 kg-os téglában forgalmazták. Összetétele:

–PETN (pentaeritrit-tetranitrát) 30%

–RDX (hexaciklo-trimetil-trinitrát) 50%

–Alumíniumpor 8±1%

–Dimetil-dinitro-bután min. 1%

–Egyéb anyag (plasztifizáló, stabilizátor) 8–11%

2008–2009-ben szerezte be a honvédség a szintén cseh SEMTEX Pl SE M LCT55 típusú szalagtöltetet. A 2 m-es szalagok folyóméterenként 55 g SEMTEX robbanóanyagból készültek, rendeltetésük kisebb vastagságú lemezeken (max. 5 mm-es acéllemez) alakos robbantásos feladatok végrehajtása, úgymint ajtók zárszerkezeteinek, pántjainak kivágása.[113]

Ugyanekkor rendszeresítették a Semtex® RAZOR 25 flexibilis lineáris vágótöltetet[114] vastagabb (max. 25 mm) acél vagy páncéllemez, illetve beton- (vasbeton) szerkezet robbantással történő vágására.[115]

Korábban írtunk az 1950-es években az országhatár mentén letelepített aknamezők felszedése után, a hatástalanított aknákból kiszerelt robbanóanyag sorsáról. Még egy ilyen nagyarányú munkáról kell megemlékezni az alfejezet végén. 1997 decemberében a kanadai Ottawában 122 ország írta alá a Gyalogság elleni aknák betiltásáról szóló egyezményt. A magyar Országgyűlés 1998. február 24-i ülésnapján fogadta el az 1998. évi X. törvényt a „Gyalogsági aknák alkalmazásának, felhalmozásának, gyártásának és átadásának betiltásáról, illetőleg megsemmisítéséről” szóló egyezmény megerősítéséről és kihirdetéséről. Ennek a folyományaként a Magyar Honvédség rendszeréből 2000. december 31-ig az ottawai egyezmény hatálya alá eső összes gyalogsági aknát kivonták és megsemmisítették. Ezen belül a POMZ–2 típusú repeszaknák 75 g-os trotiltölténye nem volt egybeszerelve az aknákkal, itt csak az öntöttvas aknatest kerülhetett kohóba. A 356 884 db GYATA–64 típusú gyalogság elleni taposóakna 300 g TNT-töltetét viszont a korábbi gyártó Mechanikai Művek kiszerelte, és az új fejlesztésű TAMMONIT ipari robbanóanyaga egyik alkotóelemeként felhasználta. Ugyanez lett a sorsa az előírt húszéves szavatossági idő lejárta miatt ugyancsak 2000-ben a rendszerből kivont és leselejtezett 260 ezer darab UKA–63 univerzális kumulatív harckocsi elleni aknának is (6 kg öntött trotil volt a töltete). A műszaki harcanyagokból kinyert TNT delaborálása után, azt újrahasznosítva elkerülhetővé vált a robbanóanyag környezetszennyező megsemmisítése (akár robbantás, akár égetés útján). A trotil és az – ipari robbanóanyag – ammónium-nitrát granulátum alapanyagokból viszont létrehoztak egy új, kiváló tulajdonságokkal rendelkező, vízálló, külszíni bányászati célú ipari robbanóanyagot, a gyutacsindítható MM TAMMONIT robbanóanyag- és robbantótöltet-családot.[116]

1.2. Katonai gyújtószerek

A 19. század közepéig úgy a katonai, mint az ipari gyakorlatban a feketelőport alkalmazták kizárólagos robbanóanyagként. Mivel ez az anyag láng (szikra) hatására közvetlenül felrobbantható, így nem volt szükség egy bonyolult „gyújtási lánc”, illetve annak elemeinek létrehozására. A nitroglicerin 1846-os felfedezése forradalmi változásokat hozott a robbantástechnikában. Az új robbanóanyag hatalmas romboló erejével eddig megoldhatatlannak tűnő építési feladatok végrehajtását tette lehetővé (gondoljunk csak az Alpokban folyó útépítésekre vagy a Dunán, a Vaskapun a hajózást biztosító robbantási munkákra).

A nitroglicerin ipari méretű alkalmazásában nagy jelentőségű volt, amikor többéves kísérletezés eredményeként 1846-ban Alfred Nobel bevezette az első fémhüvelyes, durranóhigany töltetű gyutacsot (felváltva a korábbi feketelőpor töltetű detonátorokat) a nitroglicerin töltetek iniciálására. Mivel az akkor már ismert feketelőporos (Bickford-féle) gyújtózsinór helyett továbbra sem talált más eszközt, amellyel a pontosan időzíthető robbantást el lehetett volna végezni, olyan robbanóanyagokkal kezdett kísérletezni, amelyek lángérzékenysége biztosítja a gyújtózsinór által történő robbantást, ugyanakkor a detonációja által előidézett energia elég nagy a nitroglicerin töltet tökéletes robbantásához. Nobel a durranóhiganyban vélte felfedezni a megfelelő tulajdonságokat, amelyet egy felül nyitott rézhüvelybe sajtolt megalkotva ezzel az első gyutacsot. A rézre nem esztétikai megfontolások, hanem a durranóhigany azon „kellemetlen tulajdonsága” miatt volt szükség, hogy más fémekkel érintkezve (főleg, ha még nedvességet is kap) cserebomlásba megy, és elveszíti érzékenységét.

4. ábra: A Nobel-féle „patent” gyújtó

Forrás: Maróthy (1957b): i. m. 2. ábra, 22.

Amikor 1867-ben Alfred Nobel elkészítette az első kezelésbiztos, ugyanakkor mégis nagy hatóerejű robbanóanyagot, a gurdinamitot, új problémával szembesült: az új anyag annyira „biztonságos” volt, hogy a nitroglicerinnél addig alkalmazott és jól bevált gyutacsával nem lehetett iniciálni.

Nobel tehát újból munkához látott, és még abban az évben egy teljes gyutacssorozatot készített 1-től 10-ig terjedő erősséggel. Ezekben a gyutacsokban eltérő tömegű durranóhigany töltetet alkalmazott: a legkisebb mennyiség 0,3 g, a legnagyobb 3,0 g volt. A sorozat 8. tagja, amely 2,0 g töltetet tartalmazott, már elégségesnek bizonyult a dinamittöltet iniciálásához is. A mai napig az ennek megfelelő robbanóerejű úgynevezett 8-as számú vagy 8-as erősségű gyutacsokat alkalmazzák a legelterjedtebben a világon[117] a gyutacsérzékeny robbanóanyagok indításához, függetlenül az abban alkalmazott alkotóelemektől.

4. táblázat: A Nobel-féle gyutacssorozat

A gyutacs száma

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Durranóhigany súlya g-ban

0,3

0,4

0,5

0,6

0,8

1,0

1,5

2,0

2,5

3,0

Forrás: E–34 (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. Füzet – Robbantások. I. rész. Budapest, M. Kir. Honvédelmi Minisztérium, 1928. 61. A 41. pont alapján

Később ezektől az egységes töltésű gyutacsoktól már eltértek, mert azt tapasztalták, hogy még jobb indítóhatás (és nem utolsósorban olcsóbb előállítás) érhető el azzal, ha a lángérzékeny primer robbanóanyag (a durranóhigany) mennyiségét csökkentve, a gyutacs alsó részébe szekunder robbanóanyagot (először pikrinsavat, majd később tetrilt, trotilt stb.) préselnek. Így a primer robbanóanyag indította a gyutacs szekunder töltetét, ez pedig robbantotta a főtöltetet. A mai korszerű gyutacsoknál e két elem közé még egy közvetítő (erősítő) töltetet is beépítenek. Nem elhanyagolható az a szempont sem, hogy a gyutacs sokkal biztonságosabbá is vált a kezelők számára a mechanikai hatásokra is nagyon érzékeny primer robbanóanyag mennyiségének csökkentése miatt. A lényeg viszont változatlan maradt: a 8-as erősségű gyutacs robbanási energiájának egyenlőnek kell lennie 2 g durranóhigany robbanási energiájával!

A gyakorlati életben (akár katonai, akár ipari robbantástechnikában alkalmazott) kezelésbiztos robbanóanyagok robbantásához (iniciálásához) azóta is úgynevezett gyújtási láncot hozunk létre, amelynek szerepét szemléletesen, és még a laikusok számára is könnyen érthető módon, a kályhában történő begyújtás analógiájára mutatja be egy 1950-es, az akkori hadmérnöki hallgatók részére készült jegyzet ábrája a 48. mintájú kézigránát indításán keresztül.[118]

5. ábra: Gyújtási lánc

Forrás: Maróthy–Bárány–Falkai (1950): i. m. 9.2. ábra

A töltetek iniciálásának legelterjedtebb módozatai:

–a tűzzel való gyújtás;

–a villamos gyújtás;

–a mechanikai gyújtás;

–a vegyi gyújtás.

A tűzzel való gyújtás – első hallásra – megtévesztő lehet, hiszen éppen az előbb tisztáztuk, hogy a robbanóanyagok (a feketelőpor és a külön e célra gyártott iniciáló robbanóanyagok kivételével) nem robbanthatók fel sem egyszerű, sem szúróláng hatására. A gyújtási láncban mindenképpen a gyutacs szekunder töltetének detonációja szükséges a töltet (vagy a főtöltetet robbantó detonátor, booster stb.) felrobbantásához. A tűzzel való gyújtásnál a gyutacsban lévő primer robbanóanyag indítása történik szúrólánggal, amelyet az időzített gyújtózsinór segítségével juttatunk el rendeltetési helyére.

A villamos gyújtásnál ugyancsak „tűzzel” gyújtunk. A különbség annyi, hogy ebben az esetben egy kis ellenállás (az úgynevezett izzószál) hevül fel az elektromos áram hatására, és ez lobbantja be az ezt körülvevő gyúelegyet (pirotechnikai keveréket), amely indítja a gyutacs primer töltetét. A folyamat ezt követően megegyezik az előbb ismertetettel.

A mechanikus gyújtásnál egy ütőszeg csap rá egy csappantyúra, amely ütésre érzékeny primer robbanóanyagot tartalmaz (akárcsak a lőszer kilövésekor a hüvelytalpon található csappantyú), és ennek robbanása indítja a mögötte lévő gyutacsot. Az eljárás nem új (lásd az 1928-as anyagban látható 13. m. katonai gyújtót a 7. sz. ábrán), bár nagyobb mértékű újrahasznosítására a szovjet–finn háború (1939) során megjelent, POMZ–2 típusú, fix telepítésű botlódrótos repeszakna tömeges telepítésekor került sor.

A vegyi gyújtásnak sokféle módozata ismert. Általában mechanikus úton összetört ampullákból kifolyó és összekeveredő vegyszerekből alakul ki egy gyújtóelegy, amelynek öngyulladása után következik be a gyutacs robbanása. Alkalmazását főleg az aknák fémtartalmának, ezáltal a fémkereső műszerekkel történő detektálhatóságuk hatékonyságának csökkentésére irányuló törekvés indokolta.

1.2.1. A tűzzel való gyújtás eszközei és fejlődésük

Az 1899-es Vezérfonal szerint „az ékrazittöltet biztosan csakis az eldurranó robbanógyutacs okozta heves ütéstől sül el […] A gyújtásnak ezt a nemét durranó-gyújtásnak nevezzük.”[119] A rendszeresített robbantószer a „2 gm.-os robbanó-gyutacs” volt.[120] A robbantótöltetek gyorsabb előkészítésére „a lovas utászszakaszok felszerelésében gyújtásra a 2 gm.-os robbanó-gyutacsokkal ellátott robbanószelencze-időzítőgyújtók” voltak rendszeresítve. A rövid időzítőgyújtó 1 m-es, a hosszú pedig 2 m-es időzített gyújtózsinórral volt szerelve („angol szalag-gyúzsineg”).[121] „A rövid időzítőgyújtó égéstartama 100 egész 150 másodpercz, a hosszúé 200 egész és 300 másodpercz” volt.[122]

Az E–23. Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság utász-szakaszai és század-utászai számára (1902), valamint az E–39,b. Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság számára (1915) című szolgálati könyvek szintén a fenti robbantószereket mutatják be. Az egyedüli változás az 1915-ös szabályzatban az, hogy a rövid „robbantószelence időzítőgyújtó”-nál 1,5–2,5, míg a hosszúnál 3,5–5 perc égésidőt állapít meg.[123]

A fentiek tükrében érdekes az az I. világháborús visszaemlékezés, amelyben az olasz hadszíntérről történő 1919. novemberi visszavonulás során egy híd 50 m-es szakaszának felrobbantásáról ezt olvashatjuk. „Robbanóanyagunk több nem volt és a felszerelt töltetek is az olaszoktól zsákmányolt megbízhatatlan »gelatina explosiva«-ból állottak. Különösen megbízhatatlanul robbant ez az anyag a mi 1 gr-os gyutacsaink hatására, de 2 gr-os gyutacsaink akkor már nem voltak.”[124] Hogy kerülhetett a műszaki alakulathoz a Nobel-féle gyutacssorozat 6-os számú, 1 g durranóhiganyt tartalmazó gyutacsa, amikor az összes előző szabályzat szerint a 2 g-os 8. számú volt rendszeresítve? Nem találtunk erre vonatkozó feljegyzést.

Az 1928-ban kiadott E–34. Műszaki oktatás szabályzat szintén a 2 grammos, durranóhiganyos (vörösréz hüvelyes) robbantógyutacsot jelöli meg mint katonai rendszeresített robbantószert. Különlegességük volt, hogy a kereskedelmi forgalomban kapható gyutacsoktól eltérően a gyutacshüvelybe egy „átlyukasztott zárólemez” került az iniciáló robbanóanyag kiszóródását megakadályozandó.

6. ábra: 2 grammos robbantógyutacs

Forrás: E–34 (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. füzet – Robbantások. I. rész. Budapest, M. Kir. Honvédelmi Minisztérium, 1928. 39. pont. 9. ábra alapján, 60.

A 41. pontban bemutatja a kereskedelemben előforduló teljes gyutacssorozatot (1–10) is,[125] figyelmeztetve a „zárólemez” hiányára, ezáltal „fokozott elővigyázatosságra” intve a velük történő munkavégzésnél. Érdekesség, hogy a 42. pontban egy egyszerű tesztet is bemutat a gyutacs „hevességének és használhatóságának” ellenőrzésére. Egy 8 mm-es ólomlemezre állított gyutacsnak át kell azt ütnie úgy, hogy „azon a világosság átszűrődjék” és a gyutacshüvelyből keletkező repeszek „okozta nyomok lehetőleg sugár irányúak, sűrűek és egyenletesek legyenek”. Megjelenik a szabályzatban az alumíniumhüvelyes „ólomacid gyutacs” is, amely kezelésbiztosabb a „durranóhigany gyutacsnál”, a nedvességgel és az ütéssel szemben is érzéketlenebb.[126]

A gyutacsot „kettős angol gyújtózsinórral – Bickford zsinór” indítja, vagy pedig mechanikus gyújtást alkalmazva, a „13-as mint. gyújtókészülékkel”[127] vagy a „04-es mint. gyújtókészülékkel”.[128] Ezek a gyújtók – a mai MUV-gyújtóhoz hasonló módon – egy rugó ellenében megfeszített ütőszeg felszabadítása után (zárószeg kihúzása) az aljukon lévő gyújtóhüvelyben lévő „gyúelegyet” robbantották fel, amely iniciálta a vele összeszerelt robbantógyutacsot.

7. ábra: 13. m. gyújtókészülék

Forrás: Maróthy (1957b): i. m. 10. c. ábra

A 88.533/eln. 7/m.-1942 körrendelet (1942. június 27.) rendszeresíti a 42. M. utászgyutacsot, amely „az eddig gyártottaktól abban különbözik, hogy a gyutacs fenekén bemélyedés van”.[129]

Az 1950-es Robbantási segédlet háromféle katonai 8. számú gyutacsot mutat be:

–8. sz. Azidotenes (0,15 g TNRSZ,[130] 0,2 g ólomazid, 1,0 g ten[131]) alumíniumhüvelyben;

–8. sz. Azidotetriles (0,15 g TNRSZ, 0,2 g ólomazid, 1,0 g tetril) alumíniumhüvelyben;

–8. sz. Durranóhigany tetriles (0,5 g durranóhigany, 1,0 g tetril) rézhüvelyben.[132]

Mindegyik gyutacs belsejében a robbanóanyag-töltetet fémcsészével borították, amelyben selyemszitával elzárt nyílás volt. A gyutacs hatásfokának növelése céljából a fémhüvely fenekén bemélyedést alakítottak ki. A gyutacsot indíthatták időzített gyújtózsinórral, de a Segédlet tárgyalja a mechanikus gyújtást is. Ebben az esetben egy- vagy kétcsavaros robbantógyutacsot alkalmaz, MUV-gyújtókészülékkel[133] szerelve.

A szintén 1950-ben kiadott E–mű.1. Ideiglenes robbantási utasítás már csak kétféle 8-as számú gyutacsot mutat be, a Segédletben „Azidotetriles” és „Durranóhigany tetriles” névvel jelölteket. Indításukat időzített gyújtózsinórral végzi, a mechanikus gyújtást mint gyújtási módot megemlíti, de a 102. pontban mindjárt rögzíti is, hogy ezek „eszközeit külön utasítások és segédletek tartalmazzák”.[134]

A Mű/2. Robbantási utasítás (1965) és a Mű/213. Robbantási utasítás (1971) szinte egyformán tárgyalja az utászgyutacsokat. Alapvetően az alumíniumhüvelyes TAT–8-at mutatja be. A Mű/2. szerint 0,1 g TNRSZ, 0,2 g ólomazid és 1,02 g tetril alkotta a töltetét, de mindkét utasítás azt írja a szöveges részben, hogy a főtöltete (szekunder töltet) egyaránt lehet ten, tetril vagy hexogén.[135] Ugyancsak egyformán írnak a rézhüvelyes utászgyutacsról is, amely a Mű/2. szerint 8–M számmal volt jelezve, és 0,5 g durranóhiganyt tartalmazott az 1,02 g tetril főtöltet mellett.

Megjegyzendő, hogy katonai pályafutásom során a rézhüvelyes utászgyutaccsal nem találkoztam. A másik érdekesség: katonai, hosszú felhasználási idejű gyutacsként a TAT–8 igazából 10-es erősségű gyutacs volt. Ezzel érték el a gyártók, hogy az ipari gyutacsok sokkal rövidebb idejű felhasználhatóságával szemben ez a gyutacs több mint egy évtized elteltével is garantáltan képes legyen biztosítani a 8-as erősségű gyutacs robbanásakor leadandó energiamennyiséget. A gyutacs kialakítása egyébként megegyezett a Segédletnél bemutatottal, vagyis a töltetet fémcsésze és selyemszita védte, a gyutacs alján pedig hatásnövelő kúpot alakítottak ki.

A Mű/213. Utasítás a 3. számú mellékletében, a „népgazdaságban használt robbantószerek” között bemutatja az RG–6 és RG–8[136] jelzésű robbantógyutacsokat.

A 36/1986. (HK. 23.) MN MÜF intézkedés, a Mű/213. Utasítás 3. számú kiegészítéseként rendszeresítette a ZTP szerelt gyutacsot. A gyutacsot három időzítési fokozattal (ZTP–50, 150 és 300) gyártották, ahol a számok a gyújtózsinór égési idejét jelölték normál körülmények között, másodpercekben. Alkalmasak voltak víz alatti robbantásra is, ekkor az égési idő 40, 100 és 300 másodpercre csökkent. Mechanikus (csappantyús) és dörzsgyújtóval készültek. A dörzsgyújtós változat volt a legelterjedtebb, a ZTP–50 és 150 általában ilyen indítású volt. A mechanikus gyújtó a MUV-gyújtó elvén működött, 5 m vízmélységig volt alkalmazható.

Tekintve, hogy a rendszerváltást követően a TAT–8 garanciaidejének lejártával újabb tétel beszerzésére nem került sor, a műszakiaknak 1999-ben meg kellett válniuk ettől az egyébként nagyon biztonságos és jól működő gyutacstól. A beszerzések eredményeként az ipari robbantástechnikában már régóta használt RG–8 robbantógyutacsot rendszeresítették RG utászgyutacs néven a Magyar Honvédségnél.[137] A gyutacsot a 37/2000. (HK 8.) SZVK MÜF rendelkezéssel vezették be, amelyet a Mű/213. 4. számú kiegészítéseként adtak ki. A melléklet szerint a legjellemzőbb eltérések a TAT–8 és az RG utászgyutacs között:

–a hüvely talprészén nem található kumulatív bemélyedés;

–a préselt robbanóanyag felett nincs lezáró selyemszita;

–a gyutacshüvely keményebb (alumínium-mangán ötvözet), ezáltal nagyobb erővel rögzíthető a gyújtózsinórra;

–a robbanóanyag-töltet összetevői más anyagok (főtöltet: 0,7 g nitropenta, indítótöltet: 0,2 g ólomazid/ólomsztifnát 80/20% arányban).

Még egy fontos adat: jótállása eredeti, légmentes csomagolásban a gyártástól számított két év! Szavatosság a gyártástól számított öt év, majd ötévenként végzett bevizsgálásokkal újabb 3 × 5 év.

A ma is alkalmazott időzített gyújtózsinór ősét a már említett Bickford találta fel Cornwallban (Anglia) 1831-ben. Ezért is nevezték sokáig az ilyen rendszerű gyújtózsinórokat angol gyújtónak vagy Bickford-zsinórnak. Az alapváltozat 1,5–2 mm vastagságú feketelőporbélből állt, amelyet salétromba áztatott vékony jutafonál vett körbe. Erre került a külső kátrányozott burkolat. A 4 mm átmérőjű Bickford-zsinórnak ez a változata csak száraz körülmények között végrehajtott robbantásra volt alkalmas, viszont volt egy óriási előnye: viszonylag pontosan meghatározott égési sebességgel (60–80 cm percenként) rendelkezett. Karikába hajtva, 8–10 m hosszú tekercsekben árulták. Megjelent természetesen 5 mm vastag vízálló változata is, amely kettős kátrányozással készült. 1862-ben Edward Ržiha osztrák–magyar mérnökkari százados szagtalan gyújtózsinórt szabadalmaztatott, kiküszöbölendő a Bickford-zsinór azon hátrányát, mely szerint „a benne lévő kátrány elégéséből származó füst, kevésbé szellőztethető helyeken igen kellemetlen, különösen ahol gyakran kell robbantani”. „E zsinórt, melynek gyujtócsatornája jóval szűkebb, kisebb, zsebre tehető karikákba hajtják; nem olyan könnyen nedvesedik át és külső burka nem ég el, minek következtében kellemetlen füst sem fejlődik.”[138]

A korunkban is használt időzített gyújtózsinór nem sokat változott az idők során, csupán a korszerűbb anyagok és technológiák megjelenésével műanyag burkolatot kapott, és az égési sebessége lett még pontosabb. A kereskedelmi forgalomban kapható (és a Magyar Honvédségnél is rendszeresített) zsinór általában 1 cm/s égési idejű. Az ipari robbantástechnikában elterjedtebb a 2 cm/s égési sebességű gyújtózsinór. Ezt azért is fontos tudnunk, mert a katonai robbantási biztonsági előírások 50 cm-ben minimalizálják a legrövidebb felhasználható zsinór hosszát.[139] Meglepetésként hathat, amikor az ipari robbantástechnika előírásai szerint ugyanez az érték 1 m, azonban ennek egyedüli oka a gyújtózsinór eltérő égési sebessége.

A Bickford-zsinór megjelenése a robbantó szakemberek kezébe olyan eszközt adott, amellyel végre biztonságossá vált a töltetek indítása. Ugyanakkor a mindennapi életben egyre nagyobb igény mutatkozott – a katonai gyakorlatban éppúgy, mint az ipari robbantásoknál – több töltet egyszerre történő iniciálására. Az időzített gyújtózsinór mintájára olyan zsinórok fejlesztésével kezdtek kísérletezni, amelyeknél a feketelőpor helyére magasabb hatóerejű robbanóanyagot tettek. Az elv megfogalmazása könnyű, a gyártás technológiai megvalósítása már sokkal nehezebb volt. Az első úgynevezett durranó gyújtózsinórt 1879-ben vezették be a francia hadseregben. Lőgyapotot[140] töltöttek ólomcsőbe, amelyet aztán 4 mm vastagságúra húztak. Később az ólmot cink váltotta fel, a zsinórt pedig dobra tekercselve forgalmazták. Meggyújtva lassan égett, majd egy idő után elaludt, viszont gyutaccsal felrobbantva 40–60 m/s sebességgel robbant végig. Ez a sebesség biztosította több töltet szinte egyidejű robbantását (például 50 m-es töltettávolságnál, soros kapcsolás esetén a második töltet az elsőhöz képest csak 0,012 másodperccel kapta később a gyújtó impulzust).

Az osztrák–magyar hadseregben 1889-től kezdték alkalmazni a Hess-féle „pillanatnyi durranó gyújtó zsinórt”. Ez már hajlékony zsinór volt, mivel a durranóhiganyba mártott, négy gyapotfonálból álló töltetet kaucsukszalaggal tekerték körbe, majd viaszba mártották. Egyszerűen meggyújtva 10 m/s sebességgel égett, gyutaccsal indítva viszont 3000–3500 m/s sebességgel robbant. Érdekes adalék, hogy a Hess-féle robbanózsinór kezelési utasításában meghatározott biztonsági rendszabályok, valamint a robbanózsinór toldásának végrehajtása megegyezik a ma is érvényben lévő szabályozásunkkal. Schaffer sajnálkozva írja könyvében, hogy „a cs. és kir. hadügyi kormány eddig nem bocsátotta még közhasználatra, hanem kizárólag katonai célokra tartotta fenn”.[141]

A Vezérfonal az utászszolgálat oktatásához (1899) című kiadvány szerint „egy lovassági gyúzsinegdobozon a szabványos (angol) gyúzsinegből 50 m., a durranó gyúzsinegből pedig 100 m. van felgombolyítva”.[142] Az időzített gyújtózsinórból készült (az 1.6.2.2. alpontban bemutatott) „robbanószelencze-időzítőgyújtók” is rendszeresítve voltak, a bemutatott pontosságú égési sebességgel. A kiadvány szerint a „durranó-gyúzsineg egyszerűen meggyújtva, gyorsan ég el”.[143] Égési sebességként kb. 10 m/s-ot adtak meg, ugyanakkor robbanó gyutaccsal indítva 3000–3500 m/s volt „az eldurranás sebessége”. A Vezérfonal bemutatja a „durranózsineg” hálózatának készítését is. A leágazások kialakítását a rendszeresített kapcsolóhüvelyek segítették. Az 1. számúval a gyutacsot kötötték össze a durranózsineggel. A 2. számú 3–4, a 3. számú pedig 5–6 „durranózsineg elágazásnak a szabványos gyúzsineg 2 gm.-os gyutacsával való összekötésére szolgál”.[144]

Az E–23. Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság utász-szakaszai és század-utászai számára (1902) a Vezérfonalban foglaltakhoz képest tisztázza, hogy a durranó gyújtózsineg[145] durranóhigany töltetű, amíg a burkolat megvédi a mechanikus hatásoktól (ütés, dörzsölés), nem robban fel. Már megjelennek azok a biztonsági előírások, amelyeket a mai napig betartatunk a robbanózsinórral végzendő munkák során:

–a dobról vágás előtt le kell gombolyítani a robbanózsinórt;[146]

–a vágást falapon, éles késsel, a zsinórt egy, a kezet óvó másik falappal megtámasztva kell elvégezni;[147]

–minden vágás után a falapot és a kést meg kell tisztítani a vágás során keletkezett törmeléktől, és a következő vágást a deszkalapnak egy más részén kell elvégezni;

–gyutacsba helyezett zsinórt vágni szigorúan tilos!

A durranó gyújtózsineg hálózatainak készítéséről a Vezérfonalnál bemutatottakon kívül a hidak robbantását tárgyaló részben is ír.

A 9169/eln. körrendelet (1906. 10. 15.) az alábbiakról intézkedik: „A robbanó gyúzsineg helyébe a 03 mintájú durranó gyujtó zsineget rendszeresítem. Az előbb említett gyúzsinegnek az utóbbival való pótlása, valamint a vonatkozó szolgálati könyveknek helyesbítése iránt külön fogok intézkedni.”[148]

Az 1915-ben kiadott E–39,b. Műszaki oktatás a m. kir. honvéd lovasság számára ugyanazokról a robbantószerekről számol be, mint elődei. Változást jelent, hogy a „durranó gyújtózsineg” robbanási sebességének 5 km/s értéket ad meg, de kezelésével kapcsolatban megegyező elvekről ír, mint az 1902-es szabályzat. Újdonságként jelentkezik, hogy a „kettős angol gyújtózsineg” minden tekercsének megkezdésekor gyújtási próbát végeztet el, melynek során az 1 m hosszú zsinórdarab égési sebességének 90–120 másodperc között kell lennie. Az időzített gyújtózsinórral szerelt tölteteket, ha azok nem robbantak fel, csak 15 perc várakozási idő után engedi megközelíteni.[149]

Az E–34. (Műsz. okt. műsz.) Műszaki oktatás a műszaki csapatok számára, 2. Füzet – Robbantások I. (1929) a műszaki csapatok rendszeresített időzített gyújtózsinórjaként a „kettős angol gyújtózsinórt” jelöli meg, amelynek égési sebessége 1 cm/s, 8–12 m hosszú tekercsekben adták ki, és minden tekercs megkezdésekor egy 50 cm-es darabbal égési próbát kellett végrehajtani. Pontosítja, hogy a gyújtózsinórral indított, fel nem robbant töltet csak „a gyújtózsinór hosszának megfelelő háromszoros égési idő tartamának (gyakorlatoknál legalább ¼ óra) eltelte után közelíthető csak meg”.[150]

Alap robbanózsinórként a 9169/eln. körrendelettel (1906) bevezetett 03. mintájú durranó gyújtózsinór maradt rendszerben, 5000 m/s robbanási sebességgel, víz alatti robbantásoknál is alkalmazva. Kezelésével kapcsolatban az 1915-ös szabályzatban bemutatottak maradtak érvényben azzal a pontosítással, hogy a robbanózsinór vágásakor nem kell feltétlenül letekerni a teljes 100 m-es tekercset a dobról, de a dob és a vágás helye között legalább 10 m-nek kell lennie.[151]

Használták ezenkívül a „fulminát gyújtózsinórt” is, amelynél „a bél burkolata csak vizes glycerinnel van átitatva, miért is ütés, dörzsölés és nedvesség iránt jóval érzékenyebb”.[152] Érdekesség, hogy ezzel a gyújtózsinórral bemutatja a lőpor, illetve az „I. sz. dynamit” töltetek gyutacs nélküli robbantását, a ma is alkalmazott eljárásnak megfelelően, négy menetet tekerve a zsinórból a töltet köré.

Külön fejezetben tárgyalja a durranó gyújtózsinóros hálózatok készítését, bemutatva a párhuzamos és soros hálózatot. A leágazások készítéséhez továbbra is a fent bemutatott összekötő hüvelyeket használja.

A Robbantási segédlet (1950) 10 m-es tekercsekben készített, fekete, aszfaltburkolatú, 1 cm/s égési sebességű időzített gyújtózsinórról ír. A tekercs megkezdésekor egy 60 cm-es darabbal égési próbát ír elő, amelynek során 60–70 másodperc között kellett végigégnie a vizsgált zsinórnak. A műszaki csapatok által használt nitropenta töltetű, vörös színű, 6500 m/s robbanási sebességű durranó gyújtózsinórt 50 m-es tekercsekben adták ki. A szerelt töltet készítésének, a durranó gyújtózsinór kezelésének, kötéseinek, indításának szabályai, a belőlük készíthető hálózatok (soros, párhuzamos, vegyes) megegyezők a mai szabályokkal. Igaz ez a velük végzendő munkák során betartandó biztonsági előírásokra is.

Az E–mű. 1. Ideiglenes robbantási utasítás (1950) annyiban hoz újat a Segédlethez képest, hogy négyféle (egyébként egyaránt 1 cm/s égési sebességű) időzített gyújtózsinórt (úgymint a guttapercha, a kétszer bitumenezett, az egyszer bitumenezett és a fehér zsinór) és ötféle durranó gyújtózsinórt mutat be. A felsorolt durranó gyújtózsinórok töltete és detonációsebességük:

–durranóhigany: 5000–5300 m/s;

–durranóhigany és tetril: 5000–5300 m/s;

–hexogén: 7600 m/s;

–hexogén és tetril: 6500 m/s;

–nitropenta: 6500 m/s.[153]

A Mű/2. Robbantási utasításban (1965) az elődeihez képest újdonság, hogy az időzített gyújtózsinórtekercs megkezdésekor az égési próbát úgy végezteti el, hogy először levágat egy 10–15 cm-es darabot, és csak ezt követően a 60 cm hosszú próbadarabot. Az időzített gyújtózsinórnál már csak a vízhatlan változatok maradtak meg (egyszeresen és kétszeresen bitumenezett, valamint műanyag burkolatúak), amelyek 5 méter vízmélységig alkalmazhatók. Egyféle, nitropenta töltetű durranó gyújtózsinór maradt, 6–7000 m/s detonációs sebességgel. Megjelenik a trotiltöltet gyutacs nélküli robbantása a fentebb bemutatott 1929-es szabályozáshoz hasonló módon, „4-5 – egymást nem keresztező – zsinórmenet” rácsavarásával.[154]

A Mű/213. Robbantási utasítás (1971) zöld színű, műanyag burkolatú időzített gyújtózsinórról (IGYZS) és piros színű műanyag burkolattal ellátott, 8 g/m nitropenta töltetű durranó gyújtózsinórról ír, amely az 1980-as években robbanózsinór megnevezésre változott (RGYZS). Kezelése, alkalmazása szabályaiban változás nem történt. Az Utasítás 3. számú mellékletében a „népgazdaságban használt robbantószerek” között bemutatja a Nipentex nitropenta töltetű, valamint a Nihetex hexogén töltetű robbanózsinórokat.

2010-ben jelent meg a Magyar Honvédség rendszerében a 15500/09-70/030-03-0HA-k01 beszerzésazonosítójú szállítási szerződés alapján egy új „katonai rendeltetésű időzített gyújtózsinór” 120 m/s égési idővel.[155]

2011-ben vezették be a DETONEX típusú robbanózsinórt. A 12 g/m nitropenta töltésű, piros műanyag burkolatban, 100 fm-es tekercsben szállított robbanózsinór átmérője 5 mm.[156]

1.2.2. A villamos gyújtás eszközei és fejlődésük a magyar fegyveres erőknél

A töltetek villamos energia alkalmazásával való felrobbantása meglepően hosszú múltra tekint vissza. Arday szerint 1802–1805 között Josefstadtban a „műszaki csapatok akna-osztályai” nagyszabású robbantási gyakorlatok során „használták legelőször a dörzsölő elektromosság által előidézhető akna gyújtást, illetve robbantást. 1804-ben Chastel báró őrnagy Konovitzban (Ausztria) számos aknát dörzsölő elektromosság által gyújtott fel és pedig oly módon, hogy a vezető drótokat a folyón át vezetve fektették le.”[157] Ugyancsak ez a forrás említi, hogy „a bányászatban az elektromos gyújtást csak 1823-tól kezdve alkalmazták a robbantási munkálatoknál, 1831-ben pedig a Bickford-féle biztonsági gyújtózsinórt”. 1855-ben Ebner báró cs. kir. alezredes „dörzsölő elektromos tábori gyújtókészüléket” készített katonai célra. 1853-ban Verdu spanyol műszaki ezredes használt először indukciós gyújtógépet (Rhumkorff-féle induktort) aknák[158] gyújtására.[159]

A villamos gyújtás kezdeti szakaszairól Maróthy Géza tankönyvében az alábbiakat olvashatjuk.

„Feketelőpor tölteteknek villamos áram segítségével történő gyújtását első ízben Furton javasolta 1799-ben, míg az első villamos gyújtást Chastel végezte 1802-ben az ausztriai Konowitz-ben. A villamos gyújtók alkalmazása eleinte csak igen lassan terjedt el. Egyes szakkönyvek külön említést tesznek az Amerikában 1830-ban, első ízben a New York-i kikötő építésénél használt villamos gyújtásról, amellyel egy nagy sziklatömböt robbantottak fel. A villamos gyújtás, mely a XIX. század végén nyert általános alkalmazást a robbantástechnikában, lehetővé tette több töltetnek egyidejű vagy megadott kis időközökben történő biztonságos sorozatrobbantását. A különféle típusú gyújtók közül először az un. »megszakított«, majd az »izzószálas« villamos gyújtók terjedtek el. A megszakított gyújtókhoz a nagy ellenállású (1000-1 millió ohm) »szikra« és a közepes ellenállású (300-1000 ohm) un. »térközös« gyújtók tartoznak. Előbbiek indításához villamos szikra, azaz igen nagy feszültség (több ezer volt) szükséges.”[160]

8. ábra: Villamos szikragyújtó

Forrás: Schaffer (1903): i. m. 87., 31. ábra

Az izzószálas gyutacsoknál (régi nevén izzódrótgyújtó) a gyutacsba bevezetett két elektromos vezetéket a primer robbanóanyag fölött egy vékony izzószállal kötötték össze, amelyet pirotechnikai eleggyel (úgynevezett gyúelegy) vettek körül. Áram hatására ez a szál (tulajdonképpen ellenállásként viselkedve) felizzott meggyújtva a pirotechnikai elegyet, amely előidézte a lángérzékeny primer töltet robbanását. A mai villamos gyutacsok is ezen az elven működnek, eltérés csak az izzószál anyagában van, ami révén viszont a gyutacs technikai paraméterei alakíthatók az igények szerint.

9. ábra: Roberts-féle izzódrótgyújtó

Forrás: Schaffer (1903): i. m. 89., 37. ábra

A szikragyújtók és az izzószálas gyutacsok alkalmazhatóságáról, előnyeikről és hátrányaikról nagyon eltérő véleményeket olvashatunk a 19. század végén és a 20. század elején megjelent szakanyagokban.

Karpov azt írja a szikragyújtókról, hogy azoknak „2000 V-nál kell működniük, ennél kisebb feszültség mellett veszélyessé válnak a kezelésben, sőt fel is robbanhatnak a szomszédos vezetékekből kiinduló indukciós áramtól, villámlástól és külső magasfeszültségtől”.[161] Leginkább ismert a Dreier-féle villamos gyújtó, amelynek „ellenállása 10.000 és 30.000 Ohm között ingadozik és függ az elegy összetételétől, receptúrájától, annak nedvességtartalmától, a csavarok egymástól való távolságától és ezen tér keresztmetszetétől. A robbantáshoz legalább 45 V feszültségű áram szükséges. […] Az 1914-18-as háború végéig a Dreier villamos gyújtókat széles körben használták a katonai robbantástechnikában. […] Jelenleg a szikragyújtók teljesen kimentek a gyakorlatból […] Széles körben nyert alkalmazást és terjedt el mind az iparban, mind a haditechnikában a villamos gyújtók harmadik faja: az izzógyújtó. Valószínű azonban, hogy a szikragyújtók és résgyújtók is alkalmazást fognak találni, a tüzérségi lövedékek és a légi bombák villamos gyújtóinál, ahol azok hiányosságai nem lényegbevágóak.”[162]

10. ábra: Dreier féle villamos gyújtó

Forrás: Schaffer (1903): i. m. 115., 95. ábra

Rupčic György 1897-es tanulmányában[163] a Vaskapu szabályozási munkáinak sziklarobbantásai során szerzett tapasztalatairól a szikragyutacsok előnyeit hangsúlyozta.

„Jelenleg kétféle gyutacsot használnak, jelesen a) szikrával gyújtó és b) az izzólámpák módjára működő gyutacsot. Mindkettőben 2–2 g durranó kéneső van elhelyezve és mindegyikbe két-két jól szigetelt rézdrót vezet, csakhogy az elsőben a két rézdrót hegyei között mintegy 1/10 mm hézag van, a másodikban pedig a két rézdrót közé rövid platina drótot iktatnak be. Az előbb nevezettekben a villamos áram az 1/10 mm résen szikra alakjában csap át és ily módon gyújtja meg a robbanó anyagot, holott az utóbbiban a villamos áram a közbeigazított platina drót megizzításával robbantja fel az anyagot.”[164]

„Egész kísérleti laboratóriumot állítottam fel, a melyben szakadatlanul kísérleteztünk, a legjobb gyújtómód megállapítása céljából. Végre jó eredményre jutottunk, mielőtt azonban végleges megállapodásunkat ismertetném, vissza kell nyúlnom egy közbenső kísérletre. Mérnökeink egy része határozottan a szikragyújtók mellett foglalt állást, míg egy másik része épp oly hévvel az izzógyutacsokat pártolta. Mivel az izzógyutacsokat galvanikus úton gerjesztett villamossággal szokás felrobbantani és mivel e battériák kezelése kényelmetlenebb, mint a célszerű és a gyakorlat szentesítette dörzsvillamos gép, az eredetileg egymással küzdő két párt között annak idején a szikragyújtók pártjának javára döntöttem. […] azonban a felsorolt nehézségek engem is áttereltek a másik pártba, és így […] kísérletet tettünk az izzógyutacsokkal és a galvanikus battériákkal. […] tíz aknát szereltünk fel izzógyutacscsal és azokat egymásután sorba kapcsolva, a két végpólust megfelelő bateriához kapcsoltuk és az aknákat egyszerre sütöttük el. Több kísérlet arról győzött meg, hogy egyes közbenső lövések kimaradnak. Ennek legelfogadhatóbb oka az volt, hogy az izzásra hozandó platinadrótok nem egyforma vastagok és nem egyformán homogének, tehát a gyutacsok érzékenységi foka is igen különböző. Részint a tett rossz tapasztalatok, de még inkább a galvanikus bateriáknak a gyakorlatban és tudatlan munkásokkal való nehézkes kezeléséből eredő bajok ismét visszakergettek bennünket a szikragyújtók táborába.”[165]

1907-ben jelent meg Schaffer Antalnak egy jégrobbantásról szóló tanulmánya.[166] Ebben a töltetek iniciálásánál ír a szikragyújtók és az izzódrótgyújtók alkalmazása során szerzett gyakorlati tapasztalatairól. Az izzódrótgyújtókkal kapcsolatban érdekes megállapításokat tesz.

„Az izzódrót-gyújtók elszigetelt rézvezeték drótjait a gyújtótöltelékbe vezetik és a végeit igen finom fémdróttal kötik össze, melyet a villamos áram izzóvá tesz. A használt gyújtóanyag káliumklorát és kénantimonból, továbbá pornemű sajtolt robbantó gyapotból, vagy lisztté tört puskaporból áll. Izzódrótnak csak azon fémdrót alkalmas, melynek nagy vezető ellenállása és kis hőkapacitása van, továbbá nyújthatóságánál fogva vékony drót gyártására használható. Ilyenek a platina, ezüstplatina és irridium-platina. A drótokat vagy egyenesen kifeszítve használják 1/20-1/50 mm vastagságban és 5-12 mm hosszúságban, vagy spirálszerűen meghajlítva; a nagyobb dróthosszúság nagy vezetőellenállást tételez fel; a kisebb, a rézvezeték összekötő helyein, nagy lehűlést okoz. Az egyenes izzódrótok azért célszerűek, mert nehézség nélkül egyenlő hosszúságban készíthetők, ami tekintettel a gyújtóknál szükséges egyenlő ellenállásra, nagyon kívánatos. Spiráldrótoknál a szakadások könnyebben ki is kerülhetők. Megbízható izzógyújtók gyártása igen nehéz és aránylag drága is; különösen bajos nagyobb számú egyenlő ellenállású gyújtót készíteni, miért is célszerűtlen az izzódrót-gyújtókat sorosan kapcsolni, mert bizonytalan az elsülésük.”[167]

A szikragyújtóknál „[a]z elektromos szikra 1-1/5 mm széles gyújtótöltelékkel kitöltött hasítékon ugrik át, miközben több milliónyi ohm ellenállást kell legyőznie. Ezzel szemben a vezeték ellenállásának úgyszólván semmi jelentősége nincsen, ellenben fontos szerepe jut a vezeték gondos elszigetelésének, amennyiben annak legkisebb hibája esetén, a magas feszültségű áram minden kisebb ellenállású mellékkapcsolásnak veszi irányát, s ekként elterelődik a gyújtóktól. Szikragyújtásoknál tehát a vezeték leggondosabb elszigetelésére kell ügyelni, holott a vezeték anyaga kisebb értékű, tehát a legvékonyabb vasdrót is lehet. Az izzódrót-gyújtásnál a bekapcsolt gyújtók nem szakítják meg a külső áramkört mint a szikragyújtók hanem annak vezető alkotórészeit képezik, habár aránylag magasabb az ellenállásuk mint a vezetéké. Ennek az az előnye, hogy a lövések elsütése előtt a külső zárt vezetékkörbe gyengébb áramot bocsáthatunk, mely a gyújtókat izzásba nem hozza s következőleg feldurrantást sem okozhat, de a bekapcsolt galvanoszkop segítségével megállapítható, hogy a vezeték megszakítva nincsen s hogy a gyújtók rendben vannak.

A jégrobbantásokhoz leginkább a Dynamit Nobel részvénytársaság tökéletesbítette s a dörzsölő elektromosság elve szerint szerkesztett Mahler-féle gépet használják, mert nagyobb távolságból történt gyújtásoknál, nedves időben is jól bevált.”[168]

„Az izzódrót gyújtókészülékeknél nagymennyiségű elektromosság, de csak kisfeszültségű áram szükséges. Az elektromosság forrásául szolgálnak galván battériák, magno-elektromos és dynamo-elektromos gépek. […] A közös hadsereg utászcsapatai elektromos robbantásokra az Ebner-féle javított tábori gyújtógépet használják, Németországban pedig sűrűn alkalmazzák a Bornhardt-félét, melyet legújabban, hatásának emelése céljából, két kondenzátorral szerelnek fel. Mindkettő a dörzsölő elektromosság elve szerint van megszerkesztve.”[169]

Mádai Lajos 1910-es cikkében[170] egyértelműen az izzógyújtós villamos gyutacsok alkalmazása mellett érvel.

„Az új rendszerben általában kétféle kivitelben készül a villamos aknagyújtó. Az egyik a szikragyújtó, a másik az izzógyújtó elvén alapszik. A szikragyújtásnál a vezeték folytonossága meg van szakítva és e hézag közé kerül a robbanóanyag. Áramzáráskor a vezeték egyik végéről szikra ugrik át a másikra és e közben a robbanó anyagot meggyújtja. Az izzógyújtásnál a robbanóanyagban elhelyezett nagy ellenállású vezetékdarab áramzáráskor izzásba jön és ezzel egyidejűleg a robbanó anyagot meggyújtja. A szikragyújtó hátránya, hogy mivel a vezető meg van szakítva, használat előtt nem próbálható ki, illetőleg nem győződhetünk meg működésének helyességéről. A szikra előállítására nagy feszültségű áram szükséges, amelynek vezetéke gondos szigetelést kíván. Végül a nagyfeszültségű áram előállítására a dörzs-villamosságot előállító gépet használják, melynek működését a légkör nedvessége nagyon befolyásolja. E hátrányai miatt azután mindinkább kiszorult és helyette az izzógyújtású aknagyújtót alkalmazzák, amelynél az előbb említett hátrányok elesnek. Minthogy a vezeték folytonos, minden robbantás előtt meggyőződhetünk a készülék helyes működéséről olyképpen, hogy a rendesnél kisebb áramerősségű áramot vezetünk rajta keresztül. A kisfeszültségű áram miatt a vezeték szigetelésére nem kell olyan nagy gondot fordítani.”

A magyar honvédségnél csak az 1928-ban megjelent E–34. Műszaki oktatásban találkozunk először a villamos gyújtással. Igaz viszont, hogy ekkor már egy 2,4 ohm ellenállású, platina-irídium izzószálas izzógyújtó volt rendszeresítve, egybekötve egy szabvány 2 grammos robbantógyutaccsal. A működése kissé nehézkesnek tűnik, hiszen az izzószál által begyulladt gyúelegy gázai egy hüvelyt hoztak mozgásba, amely biztosította az áramkör zárását „az áramkörbe kapcsolt többi izzógyújtókhoz”, és a gázok csak ezután ütötték át a gyutacsot elzáró keménypapír lemezt kiváltva a tényleges robbanást.[171]

A gyújtóhálózat készítésénél csak a soros hálózatot tárgyalja számpéldákkal segítve a jobb megértést. A villamos gyújtóvezeték ellenállásának ismeretében az egyszerre robbantható izzógyújtók számát egy grafikon segítségével is meg lehetett határozni.[172] A „teljes tábori izzógyújtókészülékként” rendszeresített készletben 1 Schaffler típusú „16-os mint. hordozható izzógyújtógép”, 80 izzógyújtó, 600 méter „vörösréz kábelvezeték”,[173] 200 méter egyeres vörösréz kábel, 1 vezetékvizsgáló és 1 „legombolyító készülék” volt. Az izzógyújtógép 76 ohm ellenállásig volt használható.

A 89.082/eln. 7/m.-1942 körrendelet rendszeresítette a „42 M. elektromos gyutacsot a 35 M. izzógyújtó és a 42 M. elektromos szerelt gyutacsot a 35 M. szerelt izzógyújtó helyett […] A 42 M. elektromos gyutacs fejrészén a 4 gyűrűs benyomásával különbözik a 35 M. izzógyújtótól.”[174]

A Robbantási segédlet (1950) szerint „a villamos gyutacs villamos izzógyújtóval egybeszerelt gyutacsból áll”.[175] A Segédlet szerint készülhetett gyárilag, de ennek hiányában a csapatok is elkészíthették robbantógyutacsból és a rendszeresített izzógyújtóból. Az izzógyújtó rézhüvelyes volt, benne platina-irídium izzószállal. A rendszeresített pillanathatású villamos gyutacs ellenállása 1,0–1,5 ohm volt. A nagy szórás miatt az azonos robbantóhálózatba szerelt gyutacsokat kalibrálni kellett. Soros hálózatban 0,1 ohm ellenállás-eltérés volt megengedett a gyutacsok között. Egyedül álló vagy párhuzamosan kapcsolt gyutacsoknál csak a vezetőképesség ellenőrzését írta elő a Segédlet.

Ezenkívül megemlíti még a „késleltető hatású villamos gyutacsokat” is mint szintén használt robbantószereket, 2, 4, 6, 8 és 10 másodperces késleltetéssel.[176] A hálózat szerelését kétféle egyeres és egy kéteres kábel biztosította. Áramforrásként a nagy és a kis izzógyújtógépet mutatja be. Előbbi 290 ohm, utóbbi 80 ohm összellenállású hálózatot volt képes felrobbantani. Tárgyalja a soros, párhuzamos és vegyes villamos gyújtóhálózatot, azzal a kitétellel, hogy „a műszaki csapatok felszerelésében lévő villamos izzógyújtógépek csak soros kapcsolású villamos gyutacsok gyújtására alkalmasak”.[177]

Az E-mű.1. Ideiglenes robbantási utasítás (1950) alapvetően a Segédletben leírtakat ismétli az alábbi eltérésekkel: nem tesz már említést késleltetett villamos gyutacsokról, viszont bemutatja a platina-irídium izzószálas katonai gyutacs mellett a konstantán izzószálas[178] ipari gyutacsot is. A gyutacsok hálózatba szerelés előtti kalibrálási követelményéről nem ír. A korábbi kettő mellett megjelenik a 150 ohm külső ellenállású közepes izzógyújtógép. A hálózatok számítását táblázatok, mintapéldák, grafikonok segítik.

A izzógyújtók eltérő ellenállásának problémájáról Maróthy Géza is írt egy 1957-es cikkében.[179]

„Világos, hogy a gyújtófejek előállításánál előforduló kisebb-nagyobb eltérések következtében a hídellenállás nem lehet teljesen egyforma. Ez nálunk pl. a bányákban használatos izzógyújtóknál 1,4 és 2,8 ohm között változik. Nem vitás, hogy az egyes gyújtófejek gyújtási érzékenységében (gyújtási impulzusában) mutatkozó eltérések egyik oka az egyes gyújtófejek ellenállásának kisebb-nagyobb eltérése. Ezért a legtöbb helyen elő is van írva, hogy az izzógyújtókat szét kell válogatni kis (0,2-0,4 ohmos) eltérést mutató ellenálláscsoportokba s ugyanannak a rendelőnek mindig azonos, vagy közvetlen szomszédos ellen álláscsoportba tartozó izzógyújtókat szabad csak szállítani. […] A túlságosan vastag szálú izzógyújtónak nagyon lecsökken az érzékenysége, míg a vékony szálúaké erősen megnő. Előbbi a sorozatindíthatóságot, utóbbi a kóboráramokkal szembeni biztonságot veszélyezteti.”[180]

„A sorozatindíthatóság alsó határaként előírt 0,8 A gyújtóáram intenzitás esetében a hatósági előírások szerint a  = 1.25 ms, míg  = 5.0 ms. A maximális időszórás tehát – = 5.0 ms – 1.25 ms = 3.75 ms.”[181]

A szerző még egy dologra hívja fel a figyelmet: „Mivel az izzószál olvadáspontja jóval nagyobb, mint az elegy gyulladáspontja, az áramkör rendszerint továbbra is megmarad mindaddig, amíg a legelőször felrobbanó gyutacsban az áramkör megszakad. A sorozatban mindazok a gyutacsok, amelyekben az izzószál a legkisebb összidő
() alatt – amikor a legelső gyutacs felrobban – elérte az elegy gyulladáspontját – tehát gyújtóelegyük már ég – további áram, illetve hő közlés nélkül is felrobbannak. Azok ellenben, amelyeknek gyújtási ideje nagyobb, mint a legkisebb összidő, nem érik el az elegy gyulladáspontját, tehát állva maradnak. Ha nagyobb áramerősséget adunk a sorozatra előfordulhat, hogy az áramkör megszakadását nem a legelőször felrobbant gyutacs, hanem a leghamarabb kiolvadt izzószál okozza.”[182]

A Mű/2. Robbantási utasítás (1965) az SVG és az SVG–840 típusú, valamint a „korábban gyártott (még forgalomban lévő)”, szintén platina-irídium izzószálas gyutacsokat, továbbá a rézhüvelyes izzógyújtót mutatja be. Ez utóbbit „a csapatoknál kiképzés (oktatás) céljából” hagyták meg.[183] Újból előírja a kalibrálást, és bevezeti az azóta is rendszeresített 1–RV–58 egyeres és 2–RV–58 kéteres utászkábelt. Megjelennek a KPM–1, a KPM–2 és az RK–1 kondenzátoros izzógyújtógépek, valamint a PM–1 nagy izzógyújtógép és a kis izzógyújtógép. A gyújtóhálózatok számítását tulajdonképpen a ma is alkalmazott módon tárgyalja. A 3. mellékletben bemutatja a „Népgazdaságban használt pillanatnyi és időzített villamosgyutacsokat” azzal a megjegyzéssel, hogy a késleltetett gyutacsokat főleg „talajok kidobásos robbantásakor, sziklás kőzetek fejtésekor” alkalmazzák.[184]

11. ábra: Katonai villamos gyutacsok és izzógyújtó

Forrás: Mű/213. Robbantási utasítás. Budapest, Honvédelmi Minisztérium, 1971. 26. ábra, 45.

A Mű/213. Robbantási utasítás (1971) főbb vonalaiban a Mű/2. szerint tárgyalja a villamos gyújtást. A villamos gyutacsok közül megmaradt a menet nélküli SVG és az M11*1-es menetes hüvellyel szerelt SVG–840. Az SVG típusú gyutacsokat kalibrálni már nem szükséges, csak a vezetőképességüket kell ellenőrizni. Megmaradt a korábbi rézhüvelyes izzógyújtó is, de továbbra is csak kiképzési célra. 1976-ban adták ki azt a kiegészítést az Utasításhoz, amellyel az SVG/M10 villamos gyutacsot vezetik be. Ugyanakkor beszerezték és több éven keresztül alkalmazták is a szovjet EDP–r villamos gyutacsot, amelyet az SVG-vel azonos feltételekkel lehetett felhasználni. Az Utasítás a 3. mellékletében a „népgazdaságban használt robbantószerek” között bemutatja az EBG és a VBG típusú villamos gyutacsokat.

A megmaradó KPM–1, RK–1 és a kis robbantógép mellett megjelenik a TR–100–SB tranzisztoros izzógyújtógép, majd az 1973-as kiegészítéssel bevezetik az RKA gyújtógépet.

Az SVG gyutacsok garanciaidejének lejártával, tekintve, hogy korábbi hazai gyártója megszűnt, az 569/97/2003/TH. (HK 26.) HM határozattal rendszeresítették a BRW/(F) típusú villamos gyutacsot a Magyar Honvédségnél. A Schaffler-licenc alapján, a tatabányai Rotech Rt.[185] által gyártott BRW villamosgyutacs-család három tagja közül az F jelölésű villamosérzéketlen (én) típust szerezték be.[186] A gyutacs alaptöltete (szekunder töltet) 0,7 g nitropenta, míg az iniciáló primer töltet 0,2 g tömegű ólomazid és ólomsztifnát 80/20%-os arányú elegye. Ha hasonlóságot vélünk felfedezni az RG utászgyutacs töltetével, az nem a véletlen műve, hiszen ugyanarról az alapgyutacsról van szó, amelyet 80/20%-os arányú krómnikkel izzószálas izzógyújtóval szereltek. Talán visszalépésként értékelhetjük azt a tényt, hogy a vízálló SVG–840 típusú gyutaccsal szemben a BRW/(F) vízállósága 2 bar víznyomásnál mindössze 3 óra!

Új robbantógépet fejlesztett ki a Magyar Honvédség az ezredfordulóra, TER–6 többcsatornás elektromos robbantógép néven. Alapvetően a kis és közepes tömegű, irányított hatású repesztöltetek elműködtetésére szolgál, de alkalmazható a kis méretű kumulatív töltetek indítására, illetve – a teljesítményadatainak határain belül – alkalmas bármilyen, villamos gyutacsokból vagy izzógyújtókból és elektromos vezetékekből álló robbantó-, imitációs, jelző- stb. hálózat működtetésére.

A robbantógép hat, egymástól független robbantócsatornával rendelkezik, amelyek alkalmasak a hozzájuk csatlakoztatott villamos hálózatok folytonosságának ellenőrzésére és azok egyenkénti vagy tetszőleges kombinációjú elműködtetésére. A félvezetős-kondenzátoros robbantógép a villamos gyutacsok, izzógyújtók elműködtetéséhez szükséges elektromos energiát a robbantás kiváltásáig akkumulátorban, illetve a feltöltött kondenzátorokban tárolja.

1.2.3. A NONEL gyújtási rendszer a Magyar Honvédségnél

A svéd Nitro Nobel cég 1973-ban mutatta be forradalmian új, eddig még soha nem látott gyújtási rendszerét, amelyet joggal neveztek az évszázad robbantástechnológiai felfedezésének. A termék az angol non-electric initiation system (nem elektromos iniciálási rendszer) kifejezésből kapta a NONEL elnevezést. A rendszer lényege, hogy egy 3 mm külső átmérőjű, háromrétegű műanyag cső belső falára vékony robbanóanyag-hártyát visznek fel (a robbanóanyag HMX[187] és alumínium keveréke). A robbanóanyag mennyisége elegendő ahhoz, hogy akár egy csappantyú (vagy gyutacs) robbanása által keltett lökéshullámot 2100 m/s sebességgel továbbadja a cső teljes hosszában, de kevés ahhoz, hogy a cső falát átütve külső hatást váltson ki. A gyutacsba érkező „láng” aztán már az ismert módon robbantja azt, tehát magát a rendszert a tűzzel való gyújtás alfejezetnél kellett volna tárgyalni. Maga a rendszer vízhatlan, hálózat készíthető belőle földfelszíni és föld alatti robbantásokhoz éppúgy, mint víz alatti munkák során. Nagy előnye, hogy elektromos áramforrás közelségétől függetlenül alkalmazható. A legnagyobb vívmány azonban a következő: a rövid és a hosszú késleltetésű gyutacssorozat, valamint a szintén késleltetett gyutaccsal szerelt kapcsolóegységek révén korlátlan méretű és késleltetési idejű hálózat készíthető belőle úgy, hogy az indításhoz elégséges a készlethez rendszeresített egyszerű csappantyús egység, ennek hiányában pedig akár egy robbantó, akár egy villamos gyutacs!

A gyártók kifejlesztettek a polgárihoz képest kissé robusztusabb felépítésű katonai NONEL-rendszereket is, ahol természetesen az ipari robbantástechnikában a hálózat áttekinthetőségét, szerelését megkönnyítő élénk vezetékszínek helyett a zöld szín dominál.

A Magyar Honvédség a svéd NORABEL és a cseh AUSTIN cégek katonai célra kifejlesztett NONEL-rendszereinek egyes elemeit vásárolta meg. Bővebben Kovács Zoltán cikkében olvashatunk róluk.[188] A rendszeresítés az 569/97/2003/TH. (HK 26.) HM határozat alapján történt. Alkalmazását a 838/2006. (HK 23.) MH ÖLTPK intézkedéssel megjelentetett, Harckocsi és gyalogság elleni akadályrendszerek anyagainak és eszközeinek, valamint az új típusú harcanyagok kezelése és karbantartása című főnökségi kiadvány rögzíti.[189]

Alapvető eltérés a két beszerzett katonai NONEL-eszköz között azok „indításában” van. A NORABEL NONEL indítója egy egyszer használatos kézi elsütő mechanizmusból és a NONEL jelvezetékből áll, amelynek egyik végén egy csappantyús primer gyújtóegység, a másik végén a töltet iniciálásához szükséges pillanathatású gyutacs található. Mivel valamennyi szükséges alapkomponens csatlakoztatva van az egységhez, a NONEL indító egy teljesen önálló, bármilyen típusú robbantási feladathoz, bármikor használatra kész iniciáló eszköz.

Az AUSTIN gyártmányú katonai NONEL gyújtórendszer eltérő sajátossága, hogy az SRNA MR–1 típusjelű, többször felhasználható kézi elsütő mechanizmus nincs az indítókhoz készletezve.

Az alapváltozat 17–6000 ms közötti késleltetésű gyutacssorozatából a Magyar Honvédség mindössze az 500 ms késleltetésű gyutacsot vette meg 4,2, illetve 7,8 m-es vezetékhosszúsággal, valamint a 25 ms késleltetésű hurokkapcsolót, amellyel a robbantóhálózat leágazásait tudjuk késleltetni.

A NORABEL gyártmányú katonai NONEL-rendszert egyaránt szerelték a primer robbanóanyagot nem tartalmazó, nagyon biztonságosan kezelhető NPED gyutaccsal, valamint hagyományos gyutacsokkal is. A MH által beszerzett NONEL-eszközök közül az első tétel NORABEL volt NPED-gyutacsos, az ezt követő két tétel AUSTIN gyújtórendszer hagyományos gyutacsokkal készült.

Mint fentebb említettük, a gyutacs legveszélyesebb része még mindig a primer robbanóanyag, amely viszont a lángérzékenysége miatt sokáig kihagyhatatlannak tűnt. A Nitro Nobel cég 1990-ben mutatta be azt az új 8-as erősségű villamos gyutacsát (az úgynevezett NPED[190] gyutacs), amelyben nem volt primer robbanóanyag![191] Az eredmény a hagyományos gyutaccsal összehasonlítva fantasztikus volt: a dominó ötös alakjában elrendezve öt hagyományos gyutacsot, majd a középsőt felrobbantva a négy szélső gyutacs is felrobbant 10 cm távolságban. Az új gyutacsnál – hasonló elrendezésben – 2 cm távolságról sem indultak el a szélső gyutacsok. Az ütésérzékenység vizsgálata is hasonló eredményt hozott: az átmérőjének mintegy felére összenyomódott új gyutacs nem robbant fel szemben a hasonló kísérletnek kitett hagyományos gyutaccsal. Az NPED gyutacsot ezt követően a cég NONEL rendszereinél is alkalmazták.

A bemutatott előnyök ellenére az NPED gyutacs mégsem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, és nem terjedt el a szélesebb körben a felhasználók között. Ezt mi sem bizonyítja jobban, mint az Európai Unió hivatalos honlapján 2021. április 20-án megjelent, a Bizottság (EU) 2021/647 felhatalmazáson alapuló irányelve (2021. január 15.) a 2011/65/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv III. mellékletének a tudományos és a műszaki fejlődéshez történő hozzáigazítása céljából, egyes ólom- és hat vegyértékű krómvegyületeknek a (szakmai célú) polgári felhasználású robbanóanyagok elektromos és elektronikus gyújtószerkezeteiben való használatára megadott mentesség tekintetében történő módosításáról. Ennek (6) pontja foglalkozik a gyutacsokkal: „Egyes ólom- és hat vegyértékű krómvegyületek elektromos és elektronikus gyújtószerkezetek olyan lényegi részeiben kerülnek felhasználásra, mint az elektromos gyújtófejek, a primer robbanótöltetek és a pirotechnikai késleltető töltetek. Az elektromos és elektronikus gyújtószerkezetek azon elektromos és elektronikus gyutacsok részét képezik, amelyeket elsősorban ásványi anyagok bányászata, építési és bontási tevékenységek során, valamint integrált mentőrendszer-elemekhez használnak.”

A (7) pontban pedig azt a sajnálatos tényt rögzíti, mely szerint: „Jelenleg nincs olyan alternatíva az elektromos és elektronikus gyújtószerkezetekben felhasznált ólom-diazid, ólomstifnát, ólom-dipikramát, narancssárga ólom (ólom-tetraoxid) és ólom-dioxid, valamint a hosszú időzítésű pirotechnikai késleltető töltetekben felhasznált bárium-kromát helyettesítésére, amely megfelelne az elektromos és elektronikus gyújtószerkezetek biztonságos működéséhez szükséges valamennyi alapvető követelménynek.”

A megoldást tartalmazó (8) pont szerint tehát: „Alternatív anyagok hiányában az ólom-diazid, az ólomstifnát, az ólom-dipikramát, a narancssárga ólom (ólom-tetraoxid), az ólom-dioxid és a bárium-kromát helyettesítése vagy kivonása az elektromos és elektronikus gyújtószerkezetek egyes összetevői esetében tudományosan és műszakilag kivitelezhetetlen. A mentesség összhangban van az 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel,[192] és ennélfogva nem gyengíti a környezet és az egészség tekintetében a rendelet által biztosított védelmet.”

Az ipari és a katonai robbantástechnikában tehát maradtak azok a gyutacsok, amelyek első, lángérzékeny primer robbanóanyaga továbbra is az ólomazid. Ezáltal egy gyutacs mintegy 106 mg ólmot tartalmaz.

1.2.4. Feltámadt a szikragyutacs és iniciálás lézerrel

A villamos gyújtás tárgyalásánál bemutattuk a szikragyutacsokat, amelyeket aztán kiszorítottak az izzószálas villamos gyutacsok. A fejezet végén mégis visszatérünk ezekhez az iniciáló eszközökhöz, egyben emléket állítva a tatabányai, volt Központi Bányászati Fejlesztési Intézetben a robbantástechnikai fejlesztéseken dolgozó egykori nagy tudású szakembereknek.

Az 1970-es évek végén, 1980-as évek elején a hazai szénhidrogénkészletek kezdtek kimerülni. Ezért előtérbe kerültek a nagyobb mélységű kutak rétegmegnyitási kérdései. A vizsgálandó mélységben uralkodó magas hőmérsékleti viszonyok között az addig alkalmazott robbanóanyagok és perforátorok már alkalmatlanok voltak. „Az igények és a lehetőségek egybevetése során nyilvánvalóvá vált, hogy a nagymélységű fúrásokban várható különleges robbantási, perforálási körülmények miatt, un. hőálló robbanóanyagok és ezekből különböző robbantószerek kidolgozása szükséges. Ez nagyon nagy feladatokat jelentett, mind a robbanóanyag-vegyészek és -fizikusok, mind a geofizikusok számára” – írta Deres János 1981-es kandidátusi értekezése bevezetésében.[193] További problémaként vetette fel, hogy „az 1950-es évek közepe, a jet-perforálás bevezetése óta, nem foglalkoztak a kumulatív töltetek robbanási folyamatának és a perforálást végző sugár (jet) behatolásának elméletével, vagy empirikus tanulmányozásával sem”.[194]

A jet kialakulása kb. a 10–4 s időtartamú „jelenségének” vizsgálatához különleges berendezésre volt szükség. A Bányászati Kutatóintézet által beszerzett SZFR típusú gyorsfilm-felvevőhöz ezért további fejlesztéseket kellett végrehajtani. Ahogy Papp József írt erről egy 1987-es tanulmányában:[195] „A robbanási folyamatok során a robbanóanyagokban és közvetlen környezetükben extrém fizikai viszonyok uralkodnak (több GPa nyomás, többezer °C hőmérséklet). Ez megnehezíti megfelelő szondák bevitelét. Emellett a szondák jelenléte meghamisítja a viszonyokat. Ezért a robbanási folyamatok vizsgálatánál kitüntetett szerepe van az optikai módszereknek. Az alkalmazott módszereket három fő csoportra lehet osztani:

a A robbanóanyagokból és termékeikből kilépő sugárzás vizsgálata.

b. A robbanási folyamatok gyorsfilmezéses vizsgálata.

c. A sugárzás robbanási folyamatokra gyakorolt hatásának vizsgálata.

Az ismertetett eljárások mindegyikét a Központi Bányászati Fejlesztési Intézetben (KBFI) dolgoztuk ki, részben mint új, részben mint irodalomból átvett módszereket.”