A mű eredeti címe

Jane & Edward: A Modern Reimagining of Jane Eyre

Copyright © 2023 by Melodie Edwards
This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of
Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

ISBN 978 963 452 957 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönettel tartozom anyának, aki felvetette az ötletet

Kedves Olvasó!

A Jane Eyre főszereplője, Jane mindig is az egyik kedvenc hősnőm volt. Öntudatos, szabadgondolkodó, kompetens, heves és nyugodt felváltva, és mindenképpen erősebb karakter, mint bárki, aki tudatosan vagy tudattalanul bántja őt a könyvben. Amikor bejelenti, hogy „Ettől nem tágítok”{1}, az olvasó egyértelműen hisz neki.

És hová lenne egy ilyen lenyűgöző hősnő egy olyan helyszín nélkül, amely próbára teszi a természetét? Charlotte Brontë pontosan tudta, mit csinál, amikor megalkotta a borongós Thornfield Hallt és a sziklás mocsárvidéket. Éveken át újra és újra elolvastam a Jane Eyre-t, és mindannyiszor élvezettel adóztam annak, ahogyan Jane irányítgatja az életét Thornfieldben. Ám amikor elkezdtem Toronto üzleti negyedében dolgozni kommunikációs szakemberként, és megfordultam számos jogi cégnél, Jane egyszer csak elszakadt a fejemben ettől a gótikus környezettől.

Ez a fajta környezet ugyanis éppen ilyen benyomást keltett a különös hierarchiával, a titkokkal, a labirintusszerű folyosókkal, a lenyűgöző épületekkel és a ki nem mondott szabályokkal. Ezt láttam csaknem mindenkinek az arcán, aki először lépett be az előtérbe, hogy megcsodálja az épületet, és megpróbálja elhelyezni magát ebben a rendhagyó térben. Mindannyian Jane Eyre-re emlékeztettek, amikor a hősnő belépett Thornfieldbe. A lelki szemeim előtt megjelent a modern Jane az üres irodai fülkékben, amelyek mellett elmentem, vagy a liftbe zsúfolódva, amely egyre feljebb és feljebb repült, mintha Jane éppen a lőrésekig akarna eljutni, amelyekhez mindig is szeretett volna felmászni.

Elmeséltem ezt az édesanyámnak, aki azt javasolta, hogy írjak belőle egy regényt.

Az eredeti Jane Eyre-történetnek van néhány olyan eleme, amelyet a modern olvasók talán kissé túlzásnak tartanak a huszonegyedik századi érzékeny világunkban. Jane és Rochester egy tökéletlen párkapcsolatban élnek, és nehéz döntés volt számomra, hogy átemeljem-e a munkáltató-alkalmazott viszonyukat a #metoo utáni világba. Végül megtartottam – hiszen ez egy sokrétű kapcsolat, problémás, de nem bántalmazó vagy kizsákmányoló, és a nehézségei létfontosságú részét jelentik annak az útnak, amelyet Jane-nek végig kell járnia. Jane az eredeti regényben is szereti a férfit, csak a helyzetet nem, amelyben találják magukat. És azért jelenti be, hogy „Ettől nem tágítok”, mert átlépték az általa húzott határvonalat, mi, olvasók pedig fejet hajtunk a lelkiereje és az erős személyisége előtt, amiért letér az arannyal kövezett útról, hogy egy jóval kevésbé vonzóra lépjen, pusztán azért, mert úgy gondolja, hogy így helyes. A Jane Eyre befejezésében az az egyik legkielégítőbb vonás, hogy Jane úgy dönt, Rochestert választja, immáron egyenlő félként, vagyonnal és tapasztalattal a háta mögött.

Kedves Olvasó! Remélem, élvezi majd ezt a történetet, függetlenül attól, hogy az ihlet csaknem kétszáz évvel ezelőttről származik. Mert én történetesen úgy gondolom, hogy egy erős nő bonyolult érzelmi és intellektuális életét bemutató történet időtlennek számít.

Jó olvasást!

Melodie Edwards

Első fejezet

Utálta a hamburgereket.

A szagukat, a látványukat, a felpuffasztott bucikat, a zsíros húslét, ami csordogált belőlük, gyűlölte a ragacsos fűszertartókat, amelyek asztalról asztalra vándoroltak a kísérőjükként, és az örökösnek bizonyuló fogyasztói panaszokat arról, hogy a húst alul- vagy túlsütötték. Mintha létezett volna valamiféle egyetemes színskála a rózsaszínes és barnás hússzínekről, amit fejből kellett volna tudnia.

Lehetséges, hogy gyerekkorában még szerette a hamburgert, legalábbis ezen tűnődött, mialatt várta a konyhában, hogy elkészüljenek a rendelések, de már nem tudott visszaemlékezni. A munkán kívül csak ritkán gondolt másra, a mai nap kivétel volt. És még annál is ritkábban gondolt vissza a gyerekkorára.

Utolsó nap, utolsó nap, utolsó nap. Rendelés a hatos asztalnál, számla a kilenceshez. Kivágta az étkezőrészbe vezető csapóajtót, az egyik kezében egy alaposan – három hamburgerrel és egy gyerekadag spagettivel – megrakott tálcával, a másikban pedig egy ragacsos számlatömbtartóval. Az asztalok között tekergett, az arcán udvarias mosollyal, miközben a lába őrült tempót diktált odalent. Mint a robot A Jetson családból. Bíp-bíp!

– Egy hamburger jól átsütve, egy angolosan, egy éppen átsütve és a spagetti – mondta, miután letette az utolsó tányért is az ülésmagasítóval ellátott szék elé.

– Biztos benne, hogy ez angolosan készült? Nem hinném, hogy az ilyen rózsaszín.

– Biztosíthatom, hogy a szakácsunk megértette a kérését az angolosan átsütött húspogácsára vonatkozóan, de ha nem elégedett, visszavihetem a konyhába, és hozhatok egy másikat. Úgy negyedóra múlva készül el – magyarázta, és igyekezett felölteni a legjobb közönyös arckifejezését. Egy tizenöt perces várakozás sok vendéget elrettentett már, de csak abban az esetben, amikor nem jöttek rá, hogy a késlekedésnek az egyedüli célja az, hogy eszükbe se jusson ilyesmit kérni.

– Nos… Azt hiszem, jó lesz így.

Micsoda lelkesedés!

– Jó étvágyat kívánok! – Fulladjatok meg! – Nemsokára visszajövök az italokkal.

Egy fordulat balra, egy fordulat jobbra, és a számla a görénynek a kilences asztalnál. Utolsó nap, utolsó nap.

– Parancsoljon, uram. Készpénz vagy kártya? – Már nyúlt a köténye zsebében lapuló bankkártyaterminálért, de a kilences szeme magasabbra kalandozott, egészen a mellkasáig. Az egyenruhák között mindig hiány volt a kisebb méretekből, és a bő ruhák jó szolgálatot tettek, hogy elrejtsék a folyamatos verejtékezést, ami a megerőltető munkával járt. Azon tűnődött, hogy a laza ruha és a nőiesnek aligha mondható alakja közül vajon melyik lehet az, amit a kilences megbámul.

– Uram, készpénz vagy kártya?

– Készpénz. Az ételért mindig készpénzzel fizetek. Ha a kártyámat használom, már le is tudtam a kaját, mielőtt kifizettem volna – nevetett a fickó.

Milyen elbűvölő…

– Azonnal hozom a visszajárót.

Kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a pénzt, de a kilences megragadta az alkalmat, hogy a csuklója köré kulcsolja az ujjait, és közelebb húzza magához a kezét.

– Szép borravalót kapsz tőlem.

Jane émelyegve elmosolyodott, hallgatta az elfojtott pánik duruzsoló fehérzaját a fejében, mint mindig, valahányszor ilyen helyzetbe került. Nem számított, hányszor fordult már elő. Gondosan ügyelt rá, hogy az arca rezzenéstelen maradjon.

Végül a fickó egy utolsó vigyor kíséretében elengedte a csuklóját, a zsíros ujjai hamburgerszagú nyomot hagytak a bőrén, mint valami szédítően édes parfüm. Jane visszafordult a konyha felé, és rávette magát, hogy ugyanolyan tempóban lépkedjen, ahogyan szokott, miközben újra meg újra a köténye durva műszálas szövetéhez dörzsölgette a csuklóját.

Ez az utolsó napom.

Jane hat éven át gondosan kerülte, hogy eszébe jusson az „utolsó nap”. Az „utolsó nap” ugyanis egy következő lépést követelt, egy tervet, valami más munkát, márpedig semmi ilyesmit nem tudott felmutatni.

Az étterem nem számított sem puccos helynek, sem útszéli kifőzdének. Egy köztiszteletben álló, középméretű étteremhálózat része volt, amely a Toronto belvárosán túl fekvő területet célozta meg, tökéletes helyszínt nyújtva családi étkezésekhez, randevúkhoz és lármásabb rendezvényekhez, például sportközvetítések megtekintéséhez a bárban. A fizetés alacsony volt, de a borravaló szépen hozott a konyhára, és a bő galléros ing meg a kötény ingyen járt az alkalmazottaknak. Fedezték a fogorvosi ellátást, és a kamaszkorú pincéreknek köszönhető folyamatos vándorlás mindig lehetővé tette, hogy Jane megválaszthassa a műszakját. Rendben volt. Tényleg. Sokkal rosszabb állása is lehetett volna.

Sokkal jobb állásom is lehetne.

Ám ezt a gondolatot általában mélyen magába temette. Csak egy érettségim van. Semmihez sem értek igazán. Nincs segítségem. Ez egy jó meló olyasvalakinek, mint én. Hiszen a fogorvost is fizetik.

A huszonegyedik születésnapja elérkezett és elmúlt, majd a huszonkettedik is, aztán jött a huszonharmadik, majd a huszonnegyedik: és a belenyugvás mantrája egyre halványabbra kopott. A hamburger egyre büdösebb lett; és Jane egyre fáradtabbnak érezte magát a műszak végén. Még fiatal vagyok; ez aligha mondható nyomasztó robotolásnak; ne nyavalyogj! De a fiatalság nem tart örökké. Elképzelte, ahogy negyvenévesen még mindig ugyanazokat az asztalterítőket bámulja, ugyanazokat a fűszertartókat viszi egyik helyről a másikra, nem koncentrál másra, csak a kezére, az pedig csak a rendelésekre, és nem érdekli a kilátástalanság. Ahogy az sem, hogy a belső hang, amely egyszer rávette, hogy törődjön bele a sorsába, most elkezdte korholni, és bogarat ültetett a fülébe, hogy ez így nem mehet tovább, nem várhat a sült galambra, hiszen semmi javulásra nem számíthat, ha nem lép ő maga.

A válasz a lehető legvalószínűtlenebb helyről érkezett egyik este, zárás előtt.

A munkatársa, Mandi nemrégiben tért haza az egyetemről, ahonnan másodszorra rúgták ki. Folyamatosan siránkozott, milyen nagy nyomásnak volt kitéve a professzorok, a tanulnivaló és most a szülei részéről, akik ragaszkodtak hozzá, hogy dolgozzon, ha nem megy vissza az iskolába. Bármilyen iskolába.

Mandi barátnője, „Ilyesmi”, ahogyan Jane elnevezte, miután meghallotta, hányszor ismételgeti ezt a szót, mint valami ticet, tanácsot adott Mandinek, hogyan oldhatná meg a problémáját.

– Főiskola. Jogi asszisztens. Jogi titkár. Ilyesmi.

– Tudod, ki a franc akar recepciós lenni? – Mandi csücsörítve belenézett a telefonjába, és egy leheletnyit módosított a fejtartásán, hogy az áttetsző fény megcsillanjon az ügyesen felkent Sephora highlighteren, majd lőtt egy szelfit. Gondosan szemügyre vette az eredményt, mialatt Ilyesmi folytatta a székek egymásra pakolását. Két asztalt sikerült egymásra emelnie, mialatt Jane végzett hattal.

– A jogi asszisztens olyasmi, mint akik az ügyvédi irodákban dolgoznak. Szerintem tutira klassz tervnek hangzik. A szüleid leszállnak rólad, mert iskolában vagy, és nem fogja őket érdekelni, hogy befejezed-e. Szerintem tutira azt hinnék, hogy ettől majd valami ügyvéd akarsz lenni, vagy ilyesmi – magyarázta Ilyesmi.

Jane abbahagyta a pakolást, és figyelni kezdett.

– De ott kell… tanulni?

– Tina nyomi bátyja is ezt csinálta, amikor kijött a rehabról, vagy ilyesmi; legalábbis én így tudom. Mindenesetre, alig egy év, és főleg online, ami azt jelenti… – Ilyesmi elhallgatott, mire Mandi felnézett, nyilvánvalóan arra várva, hogy a barátnője kiteregesse a mesteri terve aduászát – …hogy alig vannak órák, meg ilyesmi, és a szüleid sem panaszkodhatnak, hogy folyton a laptop előtt ülsz. Több időd marad az Instádra, szóval amikor azt hiszik, hogy a karrieredet építed, tulajdonképpen nem tévednek, de az igazi karrieredet, ami az, hogy influenszer leszel.

Hűha!

Aznap este Jane végigguglizta a közösségi főiskolákat, amelyeket említettek, és átböngészte a honlapjaikat. Ilyesmi mondott valamit. Egy levelezős képzéshez, ami főként online zajlott, nem kellett több egy érettséginél meg egy kitöltött jelentkezési lapnál. A tandíj… nem egyszerű, de megoldható. Teljesen megoldható.

Életében egyszer járt ügyvédi irodában, amikor az apja meghalt. Jenson, Jenson és valami volt a neve. Három férfi családi vállalkozásban, egy nagy házban egy pláza mellett. Egy középkorú nő ült az íróasztal mögött, aki szomorúan rámosolygott, és úgy gügyögött hozzá, mintha nem tizenhárom éves lett volna, hanem három. Lehet, hogy ő volt a jogi asszisztens?

Miután egy órára kiszabadult a Google útvesztőjéből, és megnézett két epizódot a Briliáns elmékből, kezdte úgy érezni, hogy kitisztul a kép – eltekintve attól az apróságtól, hogy a New York-i irodában játszódó jeleneteket nyilvánvalóan Torontóban forgatták –, de a többi ígéretesen hangzott.

Jogi asszisztens. Egy tiszta, csendes iroda. Speciális képzettség. Jobb fizetés. Hamburgermentes munkahely.

Igen, ez volt a jövője. És elérhetőnek látszott.

A gondolat úgy hat hónapig kísértette. A fűszertartók kicserélődtek a keze alatt, rendelések jöttek-mentek, satnya jattok és jó jattok követték egymást, és bevezettek egy új gyerekmenüt, amit elbűvölő módon „Cukkini spirelli”-nek neveztek el, és ami a szülők legnagyobb megelégedésére szolgált, ám szinte kivétel nélkül az asztal alatt végezte egy zsíros, nedves kupacban.

Jane nem hibáztatta a gyerekeket.

Hat hónapon át igyekezett összeszedni a bátorságát, vagy korholta magát, amiért ilyen bizonytalan, és kinevette a saját félelmét, miközben ez csak egy aprócska lépés, nem igaz? Nem igaz. Valójában egy rémes, émelyítő ficamnak hatott, a legnagyobb befektetésnek, amit Jane életében tett. Egy újabb, hányingerrel járó idegállapotba került, amikor elképzelte, milyen lesz az első napja, amikor beiratkozik, és meghallgatja az eligazítást egy zsúfolt osztályteremben.

Kicsit olyan volt, mint valami vicc. Egy borzalmas közhely. A gyermekotthonban felnőtt pincérnő, aki jobb életre vágyik.

Ha valakinek a nyomi bátyja meg tudta csinálni, akkor én is meg tudom. Vagy ilyesmi.

És így is tett.

A Mandi és Ilyesmi között lezajlott beszélgetés óta már csaknem két év telt el. Lepörgött egy tanév, amit se gyorsnak, se lassúnak nem érzett, előadások és hamburgerek folyamatos váltakozása határozta meg a napjait. Mialatt az étteremben ugyanilyen dinamikusan követték egymást a rövid ideig ott tartózkodó, könnyen felejthető személyzet tagjai. Mandi és Ilyesmi helyére egy aranyos, Katie névre hallgató szőke lány került, őt a mogorva Stanley váltotta, aki ellopta mindenki borravalóját, ezért kirúgták, így végül Rob, egy pattanásos kamasz lett Jane társa, aki mindent leejtett, amihez csak hozzáért.

Jane nem is gondolta, hogy el lehet törni az ipari méretű, műanyag ketchuptartókat.

A diplomaosztóra két hónappal azelőtt került sor. Dupla műszakot vállalt, hogy kihagyhassa, de a diplomát akkor is megkapta postán. A konyhaasztalon hevert otthon, minden reggel végigsimított rajta, a bizonyítékon, hogy hamarosan nem kell több Mandivel és kilences asztallal bajlódnia.

És most elérkezett az utolsó napja.

– A kilences asztalnak vissza kell adnom. Rob! Visszavinnéd ezt nekem a kilences asztalnál ülő vendégnek? – Jane elcserélte a két húszast egy ötösre meg némi apróra, és megállította az esetlen kamaszt.

– Ööö… Miért?

– Gázos pasas. Csak vidd oda neki! – Odanyújtotta a fiúnak a visszajáróval kibélelt számlatartó mappát, és igyekezett közömbös arcot vágni: semmiképpen sem akarta azt sugallni, hogy egy hősre van szüksége. Nem volt hajlandó könyörögni egy tizenhét éves suhancnak, hogy mentse meg. Arról szó sem lehetett.

– Ó, igen! Persze, biztosan. – Rob elvette a megtömött mappát, és visszafordult az étkezőtér felé. Ahogy megpördült, a köténye beakadt a pult sarkába, a szövet megfeszült, és ezzel egy időben a számlatartó mappa kicsúszott a kezéből, és leesett a földre, pénzérmék gurultak mindenfelé. Vészjósló reccsenés hallatszott, a kötényzseb elhasadt az oldalán, így a teljes tartalma – három toll, egy elnyűtt rágós tasak és öt, egyelőre érintetlen ragtapasz – szintén a földre hullott, az aprópénz mellé.

– A fenébe!

Rob lehajolt, de rosszul mérte fel a körülötte lévő tárgyak térbeli helyzetét és a közöttük lévő távolságot, így beverte a fejét a márványpultba, majd összeroskadt Jane lába előtt.

Jane felsóhajtott.

– Marianne! Mentőt kell hívni Robnak. Már megint.

Utolsó nap.

Második fejezet

Marianne, Jane üzletvezetője – mint mindig – mélyen csalódott volt a kiküldött mentőst illetően.

– Az isten szerelmére, úgy néz ki, mint valakinek az apja. Ide miért jön egy sem a fiatal, szexi mentősök közül? Láttam őket a kórházban! Tudom, hogy ott vannak. Ó, te jó ég, ez a sok vér…

– Marianne! Nem hinném, hogy szándékosan rejtegetik előled a szexi mentősöket…

– Biztos vagy benne? Csak mert amikor egyszer talán megjátszottam, hogy fuldoklom…

– Ó, szóval maga a fuldokló lány! – A barátságos, középkorú férfi felpillantott, miután a helyére illesztette az utolsó sebzáró ragasztószalagot a kába Rob fején. – Igen, szerepel a listánkon, édes.

– Hé, én sem ítélkezem a maga élete fölött. Legközelebb, amikor segítséget küldenek, jól látható, fekete izmokat akarok, világos?

– Rendben, fiam, tudod, mi a teendő. Kövesd az ujjamat!

Miután Rob sebét ellátták, ő pedig elrendezte a kilencest, majd a ruháját meg a kötényét végérvényesen felakasztotta a szekrényébe, Jane utoljára kilépett az étterem ajtaján a szabadság reszketeg érzésével, amely éppen olyan gyötrelmesen veszélyesnek hatott, mint amilyen frissnek és újnak.

Már alkonyodott, amikor elhagyta a plázát. Egyre rövidebbek lettek a nappalok – közeledett a kanadai tél. Ám aznap este meleg és rezzenéstelen volt a levegő, a makacs szeptember még összeszedte minden erejét, és Jane elsétált a megszokott buszmegálló mellett, mert úgy döntött, inkább hazagyalogol.

Az otthon egy egyszobás lakást jelentett egy háromemeletes épület tetején, ahová Jane tizennyolc évesen költözött be a szociális munkás segítségével, aki lezárta az aktáját. Az épület régi és roskatag volt, de a főbérlője egy lengyel nő volt, akinek a pillantása a bűnözőket is vallomásra késztette. Úgy figyelte a bérlőit, mintha azt kellett volna eldöntenie, ki kerüljön be Amerika legjobb egyetemeire, ezért Jane szomszédai kivétel nélkül csendes, maguknak való embereknek bizonyultak, ami neki tökéletesen megfelelt. Mindig kitisztították maguk után az érmével működő mosó- és szárítógép szűrőjét az alagsorban, és soha nem tartottak hangos bulikat.

A környéket úgy hívták, Port Credit, és a határai kissé elmosódtak. Egyike volt a számos körzetnek, melyek területén azelőtt önálló falvak álltak az Ontario-tó körül. Évtizedekkel ezelőtt bekebelezte őket a Torontótól kifelé terjeszkedő külváros, és ma már nem jelentettek egyebet, mint a megállók nevét a nyugatra tartó gyorsvasút járatain. Mindössze húsz perc utazással az ember máris eljuthatott Oakville jóval gazdagabb kerületébe, az ott lakó kamaszok Jane kerületét csak úgy emlegették, hogy „Por-Fészek”.

Az idő előrehaladtával pedig a környék alaposan rácáfolt a gúnynevére. Egy beruházási hullám következtében a kopott utcákat mutatós homlokzatú, néhány emeletes házak meg jógastúdiók népesítették be, és egy kocsmatöltelékekkel teli bár helyén még egy night-club is nyílt. Az albérletárak az égbe szöktek, és Jane hálás volt, amiért Mrs. Zielinski még nem adta el a lakásokat, és a lakbért sem emelte feljebb. Jane szerette Port Creditet; volt egy könnyen megközelíthető buszpályaudvara, egy bejárható élelmiszerüzlete, és bár a nemrégiben felújított kikötő csak a tóra és nem az óceánra nézett – egy olyan tóra, ami bűzlött, mint valami fortyogó mocsár, és túl szennyezett volt ahhoz, hogy úszni lehessen benne –, neki ugyanúgy tetszett. Könnyedén el tudta képzelni, hogy valójában az az óceán, melynek partján egy kétemeletes világítótorony magasodik – ami lényegében csak arra szolgált, hogy megvilágítsa az utat a szomszédos Starbucks felé. Ráadásul tizenhárom éves kora óta ez volt az első állandó otthona. Kötődött hozzá.

Egy boldog sóhaj kíséretében belökte az ajtót, majd az előszobában kilépett a sportcipőjéből, és ledobta a padlóra a táskáját meg a dzsekijét, majd elindult a konyhába. Aztán azonnal sarkon fordult, hogy felszedje és eltegye őket. Elvégre nem valami nyári vakációra készült. Semmi szükség nem volt arra, hogy elveszítse az eszét csak azért, mert örökre búcsút mondhatott Marianne-nak, Robnak és a válogatott hamburgerbagázsnak. Remélhetőleg.

Ezután visszasétált a konyhába, amely szűkös, de módszeresen takarított helyiség volt, akárcsak a lakás többi része, és finoman megérintette a diplomát, amely ott csücsült az asztalon kiállítva. Valódinak tűnt. Aztán odament a telefonhoz, amelyet párhuzamosan melléhelyezett, mint az evőeszközt egy elegáns terítéken. Megnyomta a hangposta lejátszógombját, majd kihangosította a készüléket.

– Üdvözlöm, Ms. Raine! April Kindree vagyok az MD Associates jogi munkaközvetítő cégtől. Igazán örülök, hogy a múlt héten találkoztunk.

Egyes estéken Jane csak háttérzajként hallgatta az üzeneteit, amíg vacsorát készített magának, megnyugtató duruzsolás a grillsajt fölött. Ám aznap este megtorpant, és hegyezni kezdte a fülét. Az ügynökség koordinátorának mesterkélten kedves hangja betöltötte a szobát.

– Van egy ajánlatunk… Talán ez szokatlan lehet olyasvalaki számára, aki még csak most kezdi a szakmát, de az oktatója kitűnő ajánlólevelet írt, és a HR-esük nem firtatta, hogy még nincs tapasztalata, amikor továbbítottuk az önéletrajzát, és kiajánlottuk az állásra, ami nagyon… Nos, ez az állás egy belvárosi jogi cégnél lenne…

Jane először tévesen úgy gondolta, hogy ez a „belváros” Mississauga városközpontját jelenti, vagyis egy halom magas épületet a régi tanácsháza körül meg egy ormótlan bevásárlóközpontot, amely a Torontótól nyugatra terülő külvárosi rész központjául szolgált. De aztán megértette, hogy a „belváros” Toronto belvárosát jelentette. A nagyvárosét.

– A ma reggel küldött e-mailünkben megtalál minden részletet…

Jane egy aláírásra váró munkaszerződést talált. Szükségük volt a társadalombiztosítási azonosítójára. A kezdő fizetés pedig – Jane egyszerűen nem tudta elhinni – három hónap után magában foglalta az összes pluszjuttatást. Természetesen a munkaviszonyának meghosszabbítása a hat hónapos próbaidő lejártakor megírt teljesítési beszámolótól függ majd.

Jane kinyomtatta mind a munkaközvetítő ügynökség, mind a cég HR-osztálya által küldött e-maileket, és gondosan elhelyezte a diploma mögé. Az is szerepelt bennük, hol kell megjelennie az első munkanapján. Még egy gratuláló e-mailt is kapott a főiskolai oktatójától, aki kedvesen beajánlotta az ügynökséghez, és felszerelte a ragyogó ajánlólevéllel.

„Úgy festett, mint akinek elkél egy kis segítség, és mivel ötöst szerzett az órámon… – magyarázta Grady professzor mosolyogva. – Van egy barátom, aki ennél az ügynökségnél dolgozik. Mindig oda küldöm a jó tanulóimat.”

Minden elő volt készítve hétfőre, az első munkanapjára.

Jane befejezte az üzenet hallgatását, és kétszer rányomott a telefonra, hogy elmentse azt. A készülék hároméves volt, és folyton arra buzdította, hogy töröljön ki mindent. Kegyetlen. Ezek a régi Androidok olyan szívtelenek tudnak lenni. De valóban ki kellett volna törölnie.

Jane végisimított a diplomáján, és megnyomta a lejátszógombot, hogy még egyszer meghallgassa az üzenetet.

Harmadik fejezet

Ám a péntek esti törékeny álom másnap reggelre meghasadt, és ripityára tört. A nyers valóság rátette a kezét a reményére, és vasmarokkal szorította. Semmiféle hiba nem fordulhatott elő. Ami annyit jelentett, hogy bármi előfordulhatott.

Ki kell küszöbölnöm minden bizonytalanságot.

Szombat reggel nyomtatott néhány tartalék példányt az e-mailekből, amelyek tájékoztatták, hogy hétfő reggel fél kilenckor a King Street West 100-as szám alatt kell lennie, majd elrejtette a táskája két különböző rekeszébe arra az esetre, ha valaki esetleg leöntené kávéval a vonaton, és eláztatná az egyik példányt. Memorizálta a vonatmenetrendet és a vágányszámokat a Port Credit Eastboundtól a Union Station egyes vonalig.

Ám ezt valahogy nem érezte elegendőnek.

Szombat délután elsétált a Port Credit GO állomásra, majd elvonatozott a torontói Union Stationre, és miután elfogyasztott egy kellemes kávét a Starbucksban az állomás előcsarnokában, megfordult, és hazautazott, majd leszidta magát, amiért nem ment el egészen az irodáig, és elpazarolta a vonatjegyet egy ilyen, alapjában elvetélt próbaútra.

Vasárnap délután újra kivasalta a ruháját, miután leterítette az ágyra, és megállapította, hogy a sötétkék blúz és a fekete nadrág szomorúnak és megviseltnek tűnik, annak ellenére, hogy mindössze két napja vasalta ki. A nadrág ugyanaz volt, amit a pincérkedéshez is hordott.

Ne rugózz már ezen! Senki sem fogja tudni, hogy ez pincérnadrág. Persze én tudni fogom. Én tudom, hogy csak egy nyomorult pincérnadrág.

Ezek a gondolatok elterelték a figyelmét, ezért túl későn eszmélt fel a kezében tartott vasalóból finoman áramló gőzre. A túl nagy forróság és nyomás reménytelenül megolvasztott egy gombot a blúzon.

Miután Jane úgy döntött, hogy hazudni magának az a fajta luxus, amit egyszerűen nem engedhet meg, beült a csontszáraz fürdőkádjába, és sírva fakadt.

– A francba! A francba!!! A FRANCBA!

De csak tíz percig.

Mert az önmagának való hazugság mellett az, hogy tíz percnél tovább sír, amikor a boltok hatkor zárnak, szintén olyan luxusnak számított, amit egyszerűen nem engedhetett meg magának.

Több dolgot is csinálhatsz egyszerre, Jane! Sírj a plázában, miközben vásárolsz, ha már muszáj!

Ám a pláza a pokoli stressz sajátos változatát hozta. Az a nadrág és blúz volt az egyetlen tűrhető ruhája. A főiskolán kaptak néhány „hasznos tippet”, de az öltözködésről mindössze annyit mondtak: „Ügyeljenek rá, hogy megfelelően öltözködjenek! Ne feledjék, a hagyományos, formális viselet az elvárt. És fordítsanak nagy gondot a személyes higiéniára!”

Személyes higiénia, szóval mossam meg a fogamat. Értem. Szuper hasznos tanács. Köszi, főiskola!

Az olyan kifejezések, mint a „formális viselet”, éppen annyit jelentettek Jane-nek, mint a szépségmagazinokban olvasható „visszafogott elegancia” vagy „randis magas sarkú” meghatározások. Az olyan lányok számára, akik új cipőt vesznek egy randira, elmennek egy randira, vagy legalább elhívják őket randizni, ez a kifejezés talán jelent valamit, de a „formális viselet” egy olyan lány számára, aki ugyanabban a turkálós farmerben jár három éve…

Két busszal és egy átszállással később Jane ott találta magát a bevásárlóközpont robusztus épülete előtt. Kószálni kezdett. Az első körút katasztrófának bizonyult. A másodiktól kiverte a hideg veríték. A harmadik a kétségbeesés legmélyebb bugyrába vezette. Bosszankodva nézegette a kirakatokat, hogy hová menjen be, ahol megfelelő ruhát talál a méretéhez, a korához és a szánalmas költségvetéséhez. Teltek-múltak a percek. Végül belépett a Reitmansba, de csak azért, mert látta a buszon a reklámját: a modellek idegesítően lelkesnek tűntek, mintha földöntúli boldogságot okozott volna nekik már csak a levegővétel vagy a mosolygás is, ám elegánsnak és hozzáértőnek néztek ki, és a szlogenjük azt hirdette, hogy itt bárki sikkes holmikat kaphat kedvező áron.

Az üres üzletben csend honolt, a háttérben valami Top 40 poprádió játszott alig hallhatóan. Rajta kívül mindössze a két eladónő tartózkodott a helyiségben, akik elgyötörten pillantottak fel, amikor besétált, de úgy tűnt, örömmel nézik levegőnek. Jane végigfutotta az állványokon lógó vállfákat, gyorsan összegyűjtött egy halom, irodába is alkalmasnak tűnő darabot, majd besurrant egy próbafülkébe. Elvégre az emberek mindig ezt csinálják – nem lehet olyan képtelen vállalkozás.

A nadrágpróba teljes kudarccal végződött. Egyiknek sem volt megfelelő a hossza, és különös helyeken voltak összeöltve, a szövet pedig felgyűrődött ott, ahol ki kellett volna simulnia Jane hajlatain. Úgy tűnt, mintha mindent egy elképzelt alkatra terveztek volna.

Bárki is legyen az a nő, akire jó ez a nadrág, én kurvára utálom.

Jane felhagyott a nadrágokkal, és előásta a szoknyákat. Egy fekete, elasztikus derekú, műszálas darab végül sikert aratott. Nem lehetett pontosan meghatározni, miért, de jól állt neki. Felpróbált hozzá egy egyszerű, fehér blúzt. Volt egy másik, lágy kék blúz is, ami kicsit nagynak bizonyult, de a szoknyába betűrve egészen tisztességesen festett. Aztán előkerült egy fekete blézer. Jane belebújt, aztán levetette, majd újra belebújt, igyekezve döntésre jutni. Jó választásnak tűnt, hiszen a blézer irodaiasnak és komolynak hatott, de férfias, nehéz darab volt.

Megnézte az árcímkét, majd úgy döntött, hogy nem veszi meg. A blézernek még várnia kellett, amíg megérkezik az első fizetése. Jane igyekezett erre a bizonyos fizetésre összpontosítani, amikor a pénztárgépen megjelenő összeg láttán összerezzent. Jobb is lesz, hogy ha most már állandó bért kap az óradíj és a borravalók helyett.

Mint valami dominóhatás, az új szoknyához új cipő is kellett a kopott, fekete oxford lábbeli helyett, amit eredetileg a nadrág alá tervezett elrejteni, de a cipővásárlás már túl nagy kalandnak bizonyult volna egy napra. Egy pár egyszerű, fekete balerinacipő a Walmartból tökéletesen megfelelt, és miután megpróbálta kitalálni, hogy mégis milyen harisnyával húzhatná fel, a szemközti sorban rá is bukkant a megfelelőre. A harisnya megvásárlása jelentette a legkisebb kiadást – miután alaposan megnézte a csomagoláson szereplő címkét a megközelítőleges magasságtól és súlytól függő méretezésre vonatkozóan, és mindkét tényezőt megpróbálta megtippelni.

Miután megkönnyebbült, hogy végzett, Jane végül hazacipelte a kemény munkával megszerzett javakat.

Te aztán nyakig benne vagy, Raine!

Negyedik fejezet

Te aztán nyakig benne vagy, Raine!

A King Street West 100. épülete fölé tornyosult.

A szó szoros értelmében.

Az irodatorony egy monolitikus óriásnak bizonyult, egy carrarai márványból készült, magasba szökő behemótnak, amely túlszárnyalta és túlragyogta az alacsonyabb, koromfekete és szürke irodaházakat, amelyek körülötte gyülekeztek, mintha ő lenne közöttük a császár.

Mintha a King Street West 100. alapja kisajátította volna a teljes háztömböt; tömör márványoszlopok sorakoztak a számtalan bejáratot jelző kiszögelléseknél, melyek körülölelték egy útkereszteződés sarkának minden oldalát. Búvóhelyet nyújtottak az elegánsan öltözött dohányosoknak, akik kis csoportokban gyülekeztek a forgóajtók mellett, és folyamatosan pöfékeltek, miközben ádázul nyomogatták a telefonjukat. Egyes ajtók egy hasonlóan tágas előcsarnokba vezettek, ahonnan megszámlálhatatlan lift emelkedett a magasba. Mások egy üvegezett épületszárnyhoz vittek, amely fölött a Montreal Bank „BMO” logója világított, az átlátszó falak mögötti zöld, bársonyos fülkékben banki alkalmazottak tüsténkedtek. Az egyik márványoszlopon hatalmas fényreklám ragyogott: az éles, kék képernyőn átható tisztasággal villogott a logó, és tőzsdepiaci árak követték egymást; a zöld és piros nyilak eszelősen mutatták a globális gazdasági teljesítményt mindenkinek két háztömbnyi távolságon belül. Lehetetlen vállalkozásnak tűnt akár egy pillantást vetni arra, hogy milyen lehet az épület földszintjének másik oldala – túl sokat kellett volna kerülni, túl sok időt vett volna igénybe megtenni ezt a nagy távolságot, ami több futballpályányira rúghatott, hogy megnézhesse.

Szóval ez lenne a BMO-torony.

Egy idegen világosította fel az épület nevéről. Miután megtett néhány háztömbnyi távolságot a Union Stationtől északra, követve a telefonján a Google-térképet, Jane-nek végül sikerült eljutnia a pénzügyi negyedbe. Turisták és hétköznapi dolgozók áramlottak ki az állomásról, hogy fürge léptekkel igyekvő, csillogó öltönyök tengerévé olvadjanak össze, szénszürke, sötétkék és halszálkacsíkos hullámokkal. Jane megállt a King Street és a Bay Street sarkán, tehetetlennek és hálásnak érezte magát, amikor egy épület előtt ácsorgó, kósza biztonsági őr meglátta az arckifejezését, és megsajnálta.

– Eltévedt?

– Igen, a King Street West 100.-at keresem.

– Á, szóval a BMO-tornyot! – „Bémó”-nak ejtette, mintha egy szó lenne.

– Nem, egy jogi céget keresek.

A férfi vidáman felhorkant.

– A torony a BMO-é. A legtöbb banknak van saját irodaháza. Az alacsonyabb, fekete épületek a TD Bankhoz tartoznak. – A férfi az utca szemközti oldalára mutatott, ahol négy fekete irodaház közrefogott egy belső udvart, két másik is csatlakozott hozzájuk, de olyan távol voltak, hogy Jane csak a tetejüket látta. – Az aranyozott, tükrös a sarkon az RBC. A King Street 100. a BMO-é, bár hivatalosan First Canadian Place-nek hívják. Az irodaház a banké, de különböző vállalatok bérlik az egyes szinteket. Több száz.

Jane nyújtogatni kezdte a nyakát, és meg kellett állapítania, hogy a biztonsági őrnek igaza lehet. Az egyes szinteken több helyiség lehetett, mint a bevásárlóközpontban, ahol vasárnap járt.

– Első nap a Bay Streeten? – kérdezte a férfi. Jane kétkedve ránézett az utcanévtáblára, amely a sarkon túl mutatta a Bay Streetet.

A férfi újra felnevetett.

– Nem, édesem, nem az igazi utcára gondoltam. A King Street és a Bay Street a város szíve, a vagyon központja. A briteknek ott van a Square Mile és a Canary Wharf. És az amcsiknak… – Úgy beszélt, mint azok a kanadaiak, akik nem szeretik a külföldieket, eltúlozva elnyújtotta a szót. – Nekik ott van a Wall Street. Hallott már a Wall Streetről? Akkor jó. A miénket pedig úgy hívják, hogy Bay Street. És magácska éppen itt áll. És az – mutatott az utca túloldalára – a BMO-torony. Oda kell mennie. King Street West 100.

Ó, te jó ég!

Két perc beszélgetés után az a kis magabiztossága is elpárolgott, amit az új szoknya kölcsönzött neki. Egy biztonsági őr is jobban értette a helyi nyelvet, mint ő. Egy szó szoros értelmében „kívül álló” is bennfentesebbnek számított nála. Jane talált valami bizarr humort az egyre növekvő pánikban, és elhúzta a száját, hogy visszafojtsa a nevetését, miközben a forgóajtók lelkesen köröztek, csalogatták, hogy belépjen.

Az óráján az állt: 08.15. Besurrant egy falmélyedésbe az ajtó közelében, elővette a telefonját, és beállította az időzítőt.

Van három perced a parázásra. Aztán be kell menned.

A közelben dohányzók kedvéért úgy tett, mintha üzenetet írna. Ám az álcázás teljesen feleslegesnek bizonyult; a folyamatosan futó tőzsdei adatok, a telefonok és a cigaretták mielőbbi elfogyasztása teljesen lefoglalta őket. Jane az egyszerű, olcsó ruhájában és a régi, ütött-kopott androidos telefonjával a legszebben fogalmazva is behatárolhatatlannak számított, és különösebben senkit sem érdekelt. Egy apró, karcsú termetű nő, akinek enyhén szeplős a bőre, sárbarna a szeme, és a hajszíne meghatározhatatlan módon valahol a szőke és a barna között azonosítható, nem számít éppen visszataszítónak, ám meglehetősen ellenszenvesnek tűnhetett a maga zárkózott és éber arckifejezésével.

Jane tartotta a saját maga által kijelölt határidőt, és 8.18-kor belépett az ajtón. Néhány próbálkozás és tévedés után sikerült megtalálnia a helyes liftet, majd néhány percbe az is beletelt, hogy eldöntse: a 6300-as részleg nagy valószínűséggel a hatvanharmadik emeleten lehet.

És amikor kilépett a liftből a hatvanharmadik emeleten, az semmit sem segített abban, hogy elűzze a korábbi pánikot.

Abban a pillanatban ugyanis olyan luxusba csöppent, amilyet még életében nem látott. A padlók és a falak csillogó, fehér márványból készültek (ebben az épületben minden nyavalyás márványból volt?), és egy bordó futószőnyeg jelölte ki a lifttől a recepcióspulthoz vezető utat. Maga a pult mellmagasságig ért, tömör, ívelt – és ezúttal koromfekete – márványtömbből készült, amely szélességében és hosszúságában Jane konyhájáéval vetekedett, és a mögötte lévő falon fekete betűkkel az állt: ROSEN, HAYTHE & THORNFIELD LLP. Mögötte tágas váróterem nyílt, fénylett a szegecselt bőrszékektől, melyeket gondosan elrendeztek az alacsony, mahagóni kávézóasztalok körül. Az asztalokon a Times, a Wall Street Journal és számos más nemzetközi lap feküdt aprólékosan eligazított legyezőformában. Szelíd fényű csillár világította meg a helyiséget, a fény visszaverődött a csillogó márvány- és mahagónifelületekről, mielőtt elnyelte a szőnyegek és díványok gazdag szövete.

Jane dermedten állt a lift ajtajában, megdöbbentette a fényűzés. Ez hiba volt; az egész ötlet egy hatalmas tévedés. Szóba se jöhetett, hogy ő egy ilyen helyen dolgozzon, akármilyen pozícióban. Mindenről sütött a generációs gazdagság és a felsőbbrendűség. Ezen a helyen talán még komornyikok is dolgoztak. Vajon van a jogi cégeknek komornyikjuk? Lehet, hogy ez itt a szokás? Talán felkészülésképpen a Downton Abbey-t kellett volna végignéznie a Suits helyett? A recepciós felpillantott, és szemügyre vette Jane-t a szőke tupír és a kacéran leeresztett, dizájner teknőspáncél szemüveg alól. Valaki köhögni kezdett a váróteremben.

Jane megadta magát a pániknak. A liftajtó diszkrét csengéssel becsukódott a meghökkent arca előtt, majd ereszkedni kezdett.

Most már értette a munkaközvetítő ügynökség bizonytalanságát, az érezhető zavarukat, amiért Jane sovány önéletrajza megfelelt a cég HR-osztályának.

„A legtöbb jogi asszisztens, aki frissen végzett a főiskolán, valami kisebb pozícióval kezdi. Magánbiztosítási cégek, baleseti hiénák, kisebb adók behajtásával foglalkozó jogászok – magyarázta Ms. Kindree az e-mailjében, amelyben megerősítette, hogy elnyerte az állást, és amely ebben a pillanatban is ott lapult Jane táskájában. – Szóval ez egy nagy lehetőség. Sok szerencsét!”

Ám Jane ezt egyáltalán nem érezte szerencsének. Éppen az ellenkezőjének tűnt. Olyan érzés volt, mintha… nos, megszívta volna.

Összeugrott a gyomra. A vele szemben ácsorgó futár előre-hátra mozgatta az állkapcsát, hogy kiegyenlítse a légnyomást, és Jane megértette, miért, amikor érezte, hogy bedugul a füle a süllyedéstől.

A férfi egyenpólójáról eszébe jutott a saját pólója, amitől mindössze három napja vált meg. Vissza kell szereznie.

Ám a gondolat kijózanítóan hatott.

Vissza kellene térnie? És mégis mihez?, kérdezte magától. A pincérkedéshez, a vacak borravalókhoz meg a folyamatos hamburgerszaghoz? Örökké? A futár kiszállt az ötödik emeleten, és a hirtelen támadt magányban Jane dacosan dobbantott, majd a düh könnyei szöktek ki a szeméből.

– Ha még az első napot sem vagy képes végigcsinálni, semmire sem leszel képes – sziszegte. A liftajtó kitárult a földszinten. Jane megnyomott egy gombot.

Visszament a hatvanharmadik emeletre. Újra.

Léteznek rosszabb dolgok is annál, mint, hogy az embert röhögve hazaküldik az első munkanapján. Talán.

A következő egy óra álomszerű kábulatban telt. Jane-t megkérték, hogy üljön le az egyik szegecselt bőrszékre, amelynek a legszélén kuporgott, amíg „Diane” a HR-ről „el tud ugrani érte”, ahogy a teknőspáncél szemüveg mondta.

Diane-ről kiderült, hogy nem lehet sokkal idősebb Jane-nél, fesztelenül beszélt anélkül, hogy kíváncsi lett volna a hallgatósága reakciójára, nem sok mindent magyarázott el, illetve folyamatosan nézegette a telefonját és bármilyen tükröződő felületet, ami előtt optimális szögben sikerült elhaladniuk. Jane-nek akaratlanul is Mandi jutott eszébe, és azon tűnődött, vajon azért kell-e várnia, hogy „elugorjanak érte”, mert Diane-t, akárcsak Mandit, valakinek emlékeztetnie kellett, hogy végezze a munkáját, amiért fizetik.

– Szóval először körbevezetlek, jó? Négy emelet a miénk, a recepció a hatvanharmadikon van, ami a központi emelet, a hatvankettedik az „alagsor”, ahol a peres ügyvédek dolgoznak, a hatvannegyedik a „felső szint” és a hatvanötödik a „padlás”.

Egy hatvankettedik emeleten „lebegő” alagsor kissé furcsán hangzott, de Jane egyszerűen csak bólintott.

– Teakonyhákat minden emeleten találsz, de a nagy konyha a hatvanharmadikon van, és oda csak a konyhai személyzet mehet be. – Miért van egy jogi cégnek szüksége konyhai személyzetre? – A könyvelés, a marketing és a HR a hatvannegyediken van, de ez a szint csak fél gőzzel működik. Az ügyvédek más emeleteken dolgoznak. A partnerek irodái üvegezettek, és az egyes emeletek külső részein kaptak helyet; jobb, ha nem kerülsz az útjukba; a jogi asszisztensek irodafülkékben dolgoznak a belső részen, és a hierarchia így néz ki: szenior partnerek, partnerek, junior partnerek, szenior ügyvédek, ügyvédek, junior ügyvédek, jogi titkárok és jogászgyakornokok. – Diane a magasba emelte a kezét, hogy megmutassa a legfelső szintet, majd fokozatosan egyre lejjebb engedte minden egyes beosztásnál, amíg szemmagasságtól derékmagasságig jutott. Jane felfogta, hogy a jogászgyakornokok után már csak a sár következhet. – És az összes nem jogi személyzet ezek után következik. – Ki gondolta volna? – Két partnernek álltalában egy asszisztense van, és így tovább. Vagyis ha junior ügyvéd vagy, úgy öt másik junior ügyvéddel kell megosztoznod egy asszisztensen.

Bejártak mindent felfelé, majd lefelé, íróasztalok, irodai fülkék, teakonyhák és eldugott vécéajtók labirintusában. Csukott ajtók nyíltak újabb folyosókra, ahol újabb irodák sorakoztak. Diane újra és újra lehúzta a belépőkártyáját, könnyed hatékonysággal lavírozott az egyes helyszínek között, míg Jane-nek vízhólyag nőtt a lábán az új cipőjében, és úgy érezte, mintha kilométereket kellett volna legyalogolnia.

– Ééés… Végül visszaértünk a hatvanharmadikra, ahol a legtöbb tanácsterem található. És ebbe fogunk most besurranni… – Bevezette Jane-t, és leültek, bár Jane meglehetősen nevetségesnek érezte a helyzetet a hosszú, polírozott faasztal végén, amely végighúzódott a tágas helyiségen, és vagy húsz üres bőrszék sorakozott mindkét oldalán. Úgy hatott, mintha gyerekek játszanának felnőttesdit, amíg a szüleik nincsenek otthon.

– Lássuk a papírmunkát! Ezek térképek az egyes emeletekről, itt az átmeneti biztonsági belépőd, egy-két héten belül kapsz egy újat, amin fénykép is lesz, ezeket ki kell töltened a bérszámfejtéshez, és aztán röviden tájékoztatnom kellene az akadálymentesítési eljárásunkról, a munkahelyi viselkedésről, a szexuális zaklatással, a titoktartással és a közösségi médiával kapcsolatos irányelveinkről.

Komor beletörődéssel lecsapott Jane elé négy vaskos dossziét.

– Kapaszkodj meg! Elég száraz lesz.

– Közösségi médiával kapcsolatos irányelvek?

– És a titoktartással. Ez a kettő szorosan összetartozik. – Jane arca udvarias érdeklődésről árulkodott, ezért Diane tovább fejtegette: – Ez nem valami válóperes jogi cég; ezek nagyban játszanak. Az egyik legnagyobb és legrégibb cég a Bay Streeten. Olyanoknak dolgoznak, mint… mindenkinek. Bankoknak, konglomerátumoknak, milliárdos technológiai vállalatoknak. Tudod, mint az Orella kozmetikumok. A cég bekerült a hírekbe, mert a terméke állítólag szemrákot okoz. Az ilyesmi mind csoportos keresetet von maga után.

– Szemrákot?

– Ó, azt mondtam, „állítólag”. Vagy inkább „vélhetően”.

– És ez a cég képviselte a felpereseket?

Diane elvigyorodott.

– Ők képviselték az Orellát. Ez egy multimilliomos, nemzetközi cég. Az aktákon szereplő kifizetés, nos… –Diane felfelé nézett, majd hátradobta a haját a válla fölött. – Mindenesetre a cég nagylelkű adományokat osztogatott az eset után, majdnem a teljes bevételét, ami szintén bekerült a hírekbe, szóval minden rendben volt, de ha te amolyan granolaevő, „Mentsük meg ezt a műemlék épületet!” típusú ember vagy, nem mondhatsz rossz dolgokat a cégről az Instádon vagy máshol. És ha a barátod mondjuk egy bankár vagy ilyesmi… – Diane tekintete végigsiklott Jane egyszerű ruháján, és nyilvánvalóan úgy döntött, hogy ez csak egy elméleti felvetés. – Nem beszélhetsz neki olyasmiről, mint a legutóbbi cégegyesülés, amivel dolgunk volt; az ilyesminek a négy fal között kell maradnia. Még fényképeket sem készíthetsz itt, kivéve, ha nincsenek iratok vagy képernyők a látótérben. Szóval fontos a titoktartás.

Jane kísértésbe esett, hogy egy frappáns megjegyzéssel visszavágjon Diane ki nem mondott lekicsinylésére, és felvesse, hogy talán nem szerencsés kifecsegni hivatali titkokat, amelyek etikailag megkérdőjelezhető peres ügyekre utalnak egy új alkalmazott előtt, mielőtt még aláírta volna a titoktartási szerződést, de inkább hátradőlt a széken, és szemügyre vette az első számú vaskos dossziét.

Az „elég száraz” túlzottan pozitív jelzőnek bizonyult.

Jane a lehető legkötelességtudóbban bólogatott, de beleszédült a sietős felfedező körútba, a furcsa kifejezésekbe és szakzsargonba, amivel Diane folyamatosan dobálózott, és a felfoghatatlan információmennyiségbe. Viszketett a tenyere, hogy lejegyezhesse a hallottakat, és később utánanézhessen a jelentésüknek, de amikor elő akarta venni a táskájából a noteszét és a tollát, Diane forgatni kezdte a szemét, és közölte, hogy senki nem fogja kikérdezni a hallottakból, csak írja alá a nyilatkozatot, hogy a HR-osztály mindenről tájékoztatta, és egyetért, beleegyezik minden feltételbe.

Miféle jogi cég kérhet arra, hogy írjak alá egy jogi dokumentumot annak alapján, amit ez a szelfibot elmagyarázott nekem?

Lassan eltelt a délelőtt. A nagy dossziépróba után Jane-t leültették egy szobában, ami tele volt számítógépekkel, miközben egy fiatalember az informatikai osztályról végigklikkelgetett minden szoftver bemutatóprogramján, amire szüksége lehetett. Az egyetlen érdekes dolognak egy személyzeti applikáció bizonyult, amely végül megmagyarázta a konyhaszemélyzet jelenlétét: lehetett háromfogásos menüt rendelni az ügyfelek számára, a helyi borospince kínálatával együtt.

Újabb tájékoztató anyagok csatlakoztak Jane egyre növekvő irathalmához.

– Ezt talán szerencsés lenne feljegyeznie – motyogta Kitudjaki magyarázat közben (nem mutatkozott be, csak annyit árult el, hogy miért kell ebben a helyiségben tartózkodnia Jane-nel ennyi értékes munkaórán át), így Jane igyekezett nem elpirulni és csendes szitkozódásba kezdeni, miközben elővette a noteszét és a tollát.

– Igen, ez a hely brutális – jegyezte meg Kitudjaki valamivel később, a szeme kissé kidülledt nyomatékképpen. – Azt hallottam, hogy egy szenior partner egyszer közölte egy terhes nővel, hogy ha a munka és a magánélet egyensúlyára vágyik, keressen más munkahelyet.

– És ez nem ellentétes a munkahelyi viselkedési irányelvekkel, amiket ma délelőtt vázoltak nekem? – Lehetséges, hogy a Pokol Kft.-nek fogok dolgozni?

– Ó, valóban, de ezt a szabályozást csak néhány éve vezették be. És tényleg érvényesítik is, és ez nagyszerű. De ha itt dolgozol, az övék vagy. Ezzel kapcsolatban nem árulnak zsákbamacskát. Ám ha képes vagy tartani a lépést, mesés fizetés és juttatások várnak rád.

Jane elkezdett azon tűnődni, vajon minden alkalmazott ugyanezt a libikókafelfogást képviseli-e, vagyis mindent elkövet, hogy rámutasson, milyen alávaló cég is ez, hogy aztán visszakozzon, és a következő mondatában megvédje a munkahelyét anélkül, hogy ellentmondásba keveredne. Talán maga a cég számított erkölcsileg megkérdőjelezhetőnek, és ezt nem lehetett elmagyarázni egy olyan kívülállónak, mint ő.

„Ne felejtsd el, Jane! Az igazság és a logika gyakran hideg, szívtelen, és tele van megtévesztéssel.” Az apja szavai csengtek a fejében. „Gondolj csak Julius Caesar meggyilkolására! Caesar jó ember. De Caesart el kell pusztítani. Mindkét állítás igaz, és mindkettő mégsem lehet igaz.”

Jane megütközött. Mégis mikor gondolt utoljára az apjára?

Kora délutánra letaglózta a fáradtság. Kitudjaki monológja egyre hosszabbra nyúlt, a PowerPoint-bemutatói végtelennek tűntek. Jane tarkója környékén tompa fejfájás fészkelte be magát, amely egyszerre lüktetett a lábán éktelenkedő vízhólyaggal. Vágyakozva gondolt a takaros kis albérletére, a behorpadt, sípoló teáskannára, a laptopján várakozó Netflixre. Alig várta, hogy kijusson erről a nyomasztó, pökhendi helyről, ahol egyetlen porcikája sem volt képes ellazulni.

– És ez az applikáció, amivel irodai felszereléseket rendelhetsz, általában néhány órán belül kiszállítják őket. Haladjunk…

Öt órakor, akár egy metronóm, ami hirtelen megáll, az órák véget értek a napra, és Jane-t elöntötte a megkönnyebbülés, hogy a büntetése véget ért. Elköszönt Kitudjakitől, aki egy arcrándítással és kivehetetlen motyogással válaszolt, aztán elindult kifelé a folyosók labirintusában, és mindössze kétszer veszett el, amíg eljutott a legközelebbi liftig, miközben az otthon kecsegtető képe lebegett a szeme előtt.

Ötödik fejezet

Miután hazaért, szinte azonnal elaludt vacsora után, tíz órát töltött a hálás öntudatlanságban, majd arra a rémálomszerű gondolatra ébredt, hogy mindent újra végig kell csinálnia.

A márványoszlopok fölébe tornyosultak, a teknőspáncél dizájnerszemüveg ráklikkelt, majd elfordult tőle, Diane elugrott érte, és újra letétbe helyezte Kitudjakinél, aki belekezdett a kiselőadásába arról, hogy mit csináljon terrorista támadás, lövöldözés vagy tűz esetén, és úgy tűnt, mintha beakadt volna a déjà vu, ami azt jelezte, hogy valami hiba van a mátrixban.

(Miközben, amennyire meg tudta ítélni, az volt a véleménye, hogy ha tűz ütne ki bárhol a földszint és a hatvankettedik emelet között, alapjában véve cseszhetnék a dolgot, szóval mi értelme volt ennek az egésznek, de tényleg?)

– Bármilyen kérdés? – Kitudjaki végül a végére ért a sziszifuszi PowerPoint-diasornak.

Jane megrázta a fejét.

– Oké. Elvileg Diane érted jön, és elvisz oda, ahol dolgozni fogsz…

– Hahó, itt vagyok! Mindennel végzett?

A fickó pislogva meredt Diane-re.

– Végigmentem mindenen, ami szerepel a listán. – Jane nem igazán tudta eldönteni, hogy ez egy állítás vagy kérdés volt-e, de úgy tűnt, Diane az előbbinek hallotta.

– Nagyszerű. Szuperunalmas volt? Mindig szuperunalmas. Nem kell aggódni, egy csipetnyi szar köze sincs a valósághoz. Elviszlek oda, ahol ténylegesen dolgozni fogsz, és aztán talán a főnököddel is találkozol. Mármint a tulajdonképpeni főnököd a titkársági osztály szupervizora, Shirley – ő irányítja az összes olyan dolgozót, mint te –, de megismerkedsz az ügyvéddel, akinek dolgozol majd. Mr. Rosennek hívják.

– Hűha… – jegyezte meg az eddig rezzenéstelen arccal ücsörgő Kitudjaki Diane mondandójának valamelyik részére reagálva.

– Minden okés? – kérdezte Diane, és elvigyorodott. Kitudjaki ideges bizonytalansággal nézett Jane-re, mintha hirtelen kiderült volna, hogy valami földöntúli szupererő birtokában van, amit két napja titkolt előtte, amíg abban a tárgyalóteremben ragadtak.

Jane nem kérdezett semmit. Ha az emberek mondani akarnak valamit, úgyis elmondják; különben csak színészkednek. A vendégek egy bizonyos fajtája folyton sóhajtozott és ferde szemmel méregette a pincéreket, arra várva, hogy megkérdezzék, mi a baj; majd belekezdtek a végtelen panaszáradatba az ételről, aztán tiltakoztak, hogy másikat hozzanak, amit végül mindig el is fogadtak. Ezek a vendégek szinte azt akarták, hogy menj helybe a fejmosásért. Hat hét pincérkedés után Jane megtanulta, hogy nem kell kérdezősködni.

Így ezúttal sem kérdezett, csak összeszedte a holmiját, és engedelmesen követte a vigyorgó házigazdát fel a bronzkorláttal övezett lépcsősoron, amely csigavonalban emelkedett minden emelet középső részén, összekötve a cég mind a négy szintjén az „alagsortól” a hatvanötödik emeleten elhelyezkedő „padlásig”. Diane végigvezette egy hosszú folyosón. Minél közelebb értek a végállomáshoz, annál több kíváncsi fej bukkant fel az irodai fülkék mögül, követve az útjukat és az irányt. Diane látványos közönnyel reagált a pillantásokra, a fontosságtudat eltüntette a megszokott szétszórtságát. Jane-nek az a benyomása támadt, mintha egy papnő lenne, aki büszkén vezeti az áldozatot az istenség elé.

Amikor elértek az utolsó előtti ajtóig, egy bonyolult kontyot viselő, szőke nő állta el az útjukat.

– Adele! – szólt Diane hűvös hangon.

– Diane! – érkezett a válasz olyan hangnemben, amely megkérdőjelezhetetlenül udvariasnak hangzott, valahogy mégis sikerült hűvösen elutasítónak hatnia, amit Jane igazán lenyűgözőnek talált.

– Csak szeretném a HR-osztály képviselőjeként megmutatni az új munkatárs helyét.

– Kétlem, hogy ő ma bent lenne – közölte Adele rejtélyesen, de végül félreállt, és eltűnt egy irodai fülke fala mögött.

– Kíváncsiskodó, vén kurva – motyogta Diane, ám elpárolgott a hangjából a korábbi magabiztosság. Befordult egy sarkon, és végül eljutottak a folyosó végéig.

Itt minden csendesnek tűnt: egyetlen irodaajtó nyílt a jobb oldalon, mellette egy aranyszínű táblán lehetetlen betűkkel az állt: E. W. ROSEN. Balra, a folyosó szemközti oldalán egy tágas irodai fülke helyezkedett el a folyosó sarkához illeszkedve, ezért úgy hatott, mintha a magas, szürke válaszfalak beleolvadnának a mögötte lévő falba: mintha ez a kis üreg magából az épületből türemkedne ki.

– Ez a tiéd – közölte Diane, és a fülke felé intett, de a szemét az irodaajtóra szegezte, és Jane érezte a csalódott kíváncsiságát. Bárki volt is ez a bizonyos Mr. Rosen, bármit is talált Diane olyan elbűvölőnek vele kapcsolatban, az ajtó csukva maradt, és semmiféle fény nem szivárgott át a küszöbön.

Valóban nem volt bent.

– Szóval, ha bármire szükséged lenne… – …engem ne zaklass vele!, fejezte be a mondatot magában Jane. Aztán bólintott. A folyosó csendes és hűvös volt, a sarkon túl dolgozó emberek és irodák zaja itt csak tompán hallatszott. Miután Diane kiadta az utolsó utasítást, hogy Jane nézze végig az íróasztalán lévő számítógép oktatóprogramjait, visszasietett a folyosón, és a lány magára maradt.

Az irodai fülkéje kissé siváran festett. Az egyik válaszfal mentén hosszú, sötét fa íróasztal futott végig, amely alá egy fekete, gurulós irodai széket toltak. Átlagos fém irattároló szekrény, néhány komód és egy fogas egészítette ki a berendezést. Az íróasztalon gondosan elrendezve egy sárga jegyzettömb, egy doboz új kék töltőtoll és egy öntapadós cetli sorakozott, amelyre tűfilccel lejegyezték a számítógéphez tartozó jelszavát.

Jane óvatosan leült az asztalhoz, végigsimított a sima tetején, és – két nap óta először – elmosolyodott.

Belenézett a fiókokba, ahol talált gemkapcsot, öntapadós lapocskákat, szövegkiemelőt, postázógumit, egy használt körömreszelőt meg egy csomag ősrégi rágógumit – az utóbbi két tételt feltehetően az elődje hagyhatta itt.

Jane mindig is érzett valamiféle titkos vonzalmat az irodaszerek iránt: az új jegyzetlapok sima felülete, a kéz és toll összehangolt mozdulata, ahogy a tinta végérvényes jeleket hagy a papíron, egy súlyos fém iratcsipesz tekintélyessége. Szeretett a papírboltok polcai előtt ácsorogni, gondosan megvizsgálgatni a golyóstollakat, új rendszerezőket és irattartókat találni, végtelen megoldásokra bukkanni, amelyekkel elrendezhette, bezacskózhatta és felcímkézhette élete papírra írt ügyeit, a számlákat, adóügyi papírokat, bérjegyzékeket, és ezzel mindent az ellenőrzése alatt tarthatott. Az otthoni íróasztalát makulátlan rend uralta.

Szóval bizonyos élvezetet lelt abban, hogy birtokba vehette az új helyet – letakarította és kidobálta a dolgokat, visszatette a helyükre a gemkapcsokat, és keresett egy helyet a pénztárcájának.

A számítógép, amihez utoljára ért hozzá, gondosan betöltött. Vadonatúj gép volt, és Jane pislogva meredt a fényes, éles képernyőre.

Három órakor, miután végignézte az összes oktatóprogramot, amit feltöltöttek a gépére, és nem volt mit tennie, amíg a titokzatos főnöke fel nem bukkant, vagy további utasításokat nem kapott a HR-osztálytól, megnézte egy térképen, hogy hol találja a legközelebbi teakonyhát.