Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

NATHANAEL LOTHARHOZ

KLÁRA NATHANAELHEZ

NATHANAEL LOTHARHOZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

E. T. A. Hoffmann

A HOMOKOS EMBER

fordította
Sajó Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-341-5 EPUB
ISBN 978-963-559-342-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Der Sandmann

első kiadás: 1817

a borító XIX. századi kézzel faragott fabábu
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

NATHANAEL LOTHARHOZ

Bizonyára nagyon nyugtalankodtok mindannyian, mert oly régen, régen nem írtam. A mama alighanem haragszik és Klára talán azt hiszi, hogy csupa dínomdánom itt az életem és egészen megfeledkezem a drága angyalról, bármily mélyen is van bevésve képe a szívembe és a lelkembe. Pedig nem így áll a dolog; minden nap és minden órában rátok gondolok és drága Klárikám kedves alakja föltűnik édes álmaimban és sugárzó szemével olyan szelíden néz rám, mint ahogyan mindig tette, ha hozzátok mentem. Ó, hogyan is írhattam volna nektek lelkem ama háborgásában, amely eddig összekuszálta minden gondolatomat! Irtózatos dolog kínozta az életemet! Rettenetes és fenyegetőző végzet homályos sejtése mint fekete felhő árnyéka terjeng fölöttem és egyetlen barátságos napsugár sem tud rajta áthatolni. Elmondom, mi történt velem. Belátom, hogy el kell mondanom, de ha csak rágondolok, az őrültség kacagása sikít ki belőlem. Ó, szeretett Lothárom! Hogyan is fogjak hozzá, hogy csak némiképpen is éreztetni tudjam veled, hogy az, ami néhány nappal ezelőtt történt velem, valóban oly ellenséges módon szétdúlhatta az életemet! Hiszen ha itt volnál, magad is láthatnál mindent; de így bizonyára babonás szellemlátónak tartasz. Szóval, az az irtózatosság, ami velem történt, aminek halálos benyomását hasztalan iparkodom elhárítani, nem más, mint az, hogy néhány nappal ezelőtt, azaz október 30-án déli tizenkét órakor egy hőmérőkereskedő lépett a szobámba és fölkínálta a portékáját. Nem vásároltam tőle, de azzal fenyegettem meg, hogy ledobom a lépcsőn, mire önként távozott. Sejtheted, hogy csak egészen különleges, az életembe mélyen belenyúló vonatkozások adhatnak ennek az esetnek jelentőséget, sőt hogy annak a szerencsétlen kalmárnak a személye nagyon is ellenséges módon hat reám. így is van. összeszedem minden erőmet, hogy korai ifjúságom idejéből nyugodtan és türelmesen elmondhassak neked annyit, ámennyiből fogékonyságod világos képekben, tisztán megért mindent. Most, amikor hozzá akarok fogni, hallom, hogy nevetsz és Klára ezt mondja:

- Hisz' ez csupa gyerekség!

Nevessetek, kérlek, csak nevessetek jól ki, nagyon kérlek titeket! Istenemre mondom, égnek áll a hajam és ahogyan Dánielt Moor Ferenc kéri, őrült kétségbeesésben úgy könyörgök nektek, hogy nevessetek ki. De a dologra!

Én és testvéreim, az ebédidejét kivéve, napközben ritkán láttuk az apánkat. Úgy látszik, nagyon elfoglalta a hivatala. Vacsora után, amit a régi szokás szerint már hét órakor tálaltak föl, anyánkkal együtt mindannyian az apa dolgozószobájába mentünk és egy kerek asztal köré ültünk. Az apa pipázott és nagy pohár sört ivott hozzá. Gyakran mindenféle csodálatos történetet beszélt el nekünk és ebbe annyira belemelegedett, hogy a pipája mindig kialudt, amit nagy örömömre égő papirost odatartva, nekem kellett újra meggyújtanom. Gyakran azonban képeskönyvet adott a kezünkbe, maga szótlanul és mereven ült a karosszékben és akkora füstfelhőket pöfékelt, hogy valamennyien ködben úsztunk. Ilyen estéken az anyánk nagyon szomorú volt és alighogy kilencet ütött az óra, így szólt:

- No gyerekek! ágyba! ágyba! jön a homokos ember, már érzem.

Ilyenkor mindannyiszor hallottam is, hogy valaki nehéz, lassú léptekkel fölbotorkál a lépcsőn; ez lehetett a homokos ember. Egyszer különösen hátborzongatónak éreztem azt a tompa lépést és botorkálást; anyánkat, amikor elvezetett bennünket, megkérdeztem:

- Ugyan mama, ki az a gonosz homokos ember, aki mindig elkerget bennünket az apától? Milyen a külseje?

- Homokos ember nincs, kedves fiam - felelte az anya, - ha azt mondom, hogy jön a homokos ember, ezzel csak azt akarom mondani, hogy már álmosak vagytok és a szemeteket, mintha csak homokot szórtak volna belé, nem tudjátok nyitva tartani.

Anyám válasza nem nyugtatott meg, sőt gyermeki lelkemben az a gondolat vert gyökeret, hogy az anya csak azért tagadja le a homokos embert, mert azt akarja, ne féljünk tőle, hiszen mindig hallottam, amikor fölfelé jött a lépcsőn. Teli kíváncsisággal, hogy valami részletesebbet tudjak meg erről a homokos emberről és arról, miféle vonatkozásban van velünk, gyermekekkel, végre megkérdeztem azt az öreg asszonyt, aki legfiatalabb testvéremet gondozta: micsoda ember hát az a homokos ember?

- Ejnye Thánielka - felelte, - hát még nem tudod? Gonosz ember az, aki fölkeresi a gyermekeket, ha nem akarnak lefeküdni és marokszámra homokot szór a szemükbe, míg a szemük véresen kiugrik a fejükből, akkor aztán beledobja a zsákjába és elviszi eledelül a gyermekeinek a félholdba; ezek ott ülnek a fészekben, a csőrük, mint a bagolyé, görbe és ezzel szétvagdossák az engedetlen emberi gyermekek szemét.

Belsőmben félelmetesen rajzolódott meg a kegyetlen homokos ember képe; mihelyt este földübörgött a lépcsőn, félve és iszonyodva reszkettem. Azon a könnyek közt kidadogott kiáltáson kívül: «a homokos ember! a homokos ember!» anyám egy szót sem tudott, belőlem kipréselni. Azután a hálószobába futottam és egész éjjelen át gyötört a homokos ember ijesztő alakja. Már elég idős lettem annak megértéséhez, hogy a homokos emberrel és gyermekeinek a félholdban levő fészkével nem állhat egészen úgy a dolog, ahogyan a dajka mesélte; de a homokos ember borzasztó kísértet maradt a számomra és borzadás, irtózat fogott el, ha nemcsak azt hallottam, amikor a lépcsőn feljött, hanem azt is, hogy apám szobájának ajtaját hevesen fölrántja és bemegy. Néha sokáig elmaradt, azután meg gyakrabban jött egymásután. Így ment ez éveken át és nem tudtam megszokni a félelmetes kísértetjárást, a kegyetlen homokos ember képe nem lett haloványabb. Apámmal való érintkezése egyre jobban foglalkoztatta a fantáziámat; legyőzhetetlen félelem nem engedte, hogy az apámtól kérdezősködjem, de ahogyan az évek múltak, egyre nagyobb kedvet éreztem ahhoz, hogy magam, magam kutassam ki a titkot és lássam a mesés homokos embert. Ez a homokos ember a csodálatosság, a kalandosság útjára vitt engem, amire olyan könnyen hajlik a gyermeki lélek. Semmit sem szerettem jobban, mint azt, ha koboldokról, banyákról, lidércekről stb. hallottam vagy olvashattam; de mindennek a koronája a homokos ember volt, akit krétával, szénnel a legundokabb alakokban fölrajzoltam minden asztalra, szekrényre és falra. Amikor tízéves lettem, az anya a gyermekszobából egy kis szobácskába szállásolt át, amely apám szobájának közelében a folyosón volt. Még mindig gyorsan távoznunk kellett, valahányszor az az ismeretlen pontban kilenc órakor a házban jelentkezett. Szobácskámból hallottam, amikor belépett az apámhoz és kisvártatva úgy éreztem, mintha valami finom, különös szagú gőz terjedne szét a házban. Kíváncsiságommal együtt a bátorságom is nőtt, hogy valami úton-módon megismerjem a homokos embert. Gyakran, ha az anyám eltávozott, kiosontam szobácskámból a folyosóra, de semmit ki nem tudhattam, mert amikor arra a helyre értem, ahol meg kellett volna látnom a homokos embert, már bement az ajtón. Ellenállhatatlan vágytól hajtva, végre elhatároztam, hogy magában az apám szobájában bújok el és ott várom meg a homokos embert. Egy este apám szótlanságából, anyám szomorúságából következtettem, hogy eljön a homokos ember; ezért nagy fáradtságot színleltem, már kilenc óra előtt távoztam a szobából és szorosan az ajtó mellett egy szögletben elbújtam. Megnyikorgott a kapu, az udvaron át lassú nehéz, döngő léptek közeledtek a lépcső felé. Anyám testvéreimmel elsietett előttem. Halkan, halkan kinyitottam apám szobájának ajtaját. Mint rendesen, háttal az ajtónak ült, némán és mereven, nem vett észre, gyorsan belopództam és a függöny mögé bújtam, amely egy, mindjárt az ajtó mellett álló nyílt szekrényt födött el, ahol apámnak a ruhája volt. Közelebb,