Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

DOKTORAVATÁS

A FEGYENC

AZ ARANY ANARKIÁJA

AZ ATTASÉ

A HAMBURGI PÜSPÖK

NATASA

AZ ARANYCSINÁLÓ

A VILÁG URAI

RALPH BURNS OTTHONA

A TITOK

A PÉNZVILÁG NYUGTALANSÁGA

AZ ANGOL BANKBAN

EGY ÚJSÁGHÍR

BROOKE & BRADLEY

AZ ARANY-SIR

A KÉS

A FŐTITKÁR

SCOTLAND-YARD

A KENGURU

CLIFFORD VADÁSZATA

MIT REJTEGET AZ ÉSZAKI TENGER

EGY ÁLOM MEG EGY NÉV

TOFTEHOLMEN

A LÁVATÖMEGEK KÖZÖTT

AZ UTOLSÓ ALKIMISTA

AZ UTOLSÓ ÜDVÖZLET

AZ ARANY PESTIS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Øvre Richter-Frich

AZ ARANY PESTIS

fordította:
Bálint Aladár

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-784-0 EPUB
ISBN 978-963-559-785-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Den gyldne pest: en moderne alkymistroman

első kiadás: 1919
az elektronikus változat az 1925 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az eredeti norvég fedlap
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

DOKTORAVATÁS

Az a sápadt férfi, aki az egyetem új disztermében ott állt fenn a katedrán és végigtekintett a gyülekezeten, olyan volt, mint valami madárijesztő.

Kidülledt, nagy szemei a bölcsesség madarára emlékeztettek, keskeny, ferde válla, szűk melle fölé hajolt, orra, mint valami héja csőre meredt ki aszott, kajla arcából.

Nos - az új doktornak csakugyan kijutott a testi hibákból. És nem keltett valami jó benyomást, ahogy a katedra fölé hajolt és tiszteletlenül hallgatta végig azokat a kifogásokat, melyeket ellenfelei az elemekről és a radioaktív sugarakról szóló híres, vagy hírhedt értekezése ellen emeltek.

Puskaporos volt a levegő. A vita hangja nagyon harcias volt és az ellenfelek szavait a tudomány ellenkezésének heves, gúnyos tiltakozása fűtötte át. Tisztán látszott, hogy valamennyien e rút fiatalember ellen voltak, ki a doktori fokozat elnyeréséért küzdött és aki a legtöbbüknek nagyon is nem tetsző tudományos rendszert kotyvasztott össze.

Mindenesetre sok elismerésben is részesült. De nagyon kényszeredetten hangzottak az elismerő szavak. Például e szavakba: «bámulatos tudás» vagy «világos okfejtés», aztán «bátor és eredeti szempontok» gúnyos csipkedés vegyült. Elkeseredett idegenkedés, gyűlölet fojtotta el a megszokott kíméletet, elnézést. Mindent megkíséreltek, hogy halomra döntsék a fiatal tudós merész elméleteit, - igen; sőt még a sajtóhibákba is belekapaszkodtak és a kémia egyedül üdvözítő hitében élő tiszteletreméltó urak még rossz viccekkel is igyekeztek a doktorjelöltet megsemmisíteni.

A katedra mellett álló fiatalember eleinte röviden és világosan válaszolt, azonban valami tompa közöny érzett hangjában, ami még jobban izgatta ellenfeleit és a közönséget. De miután a második felszólaló ellenfél több mint egy óra hosszat gyönyörködött hangjában és ékesszólásában, fordulat állt be.

Mintha villamosáram futott volna végig a gyülekezeten, mikor a doktorjelölt másodízben felszólalt és éles metsző hangon, kíméletlenül, a köteles nagyrabecsülés és tisztelet mellőzésével nekirontott ellenfeleinek. Kicsiny madárfejét mintha elmosta, elnyelte volna foszforeszkáló szemeinek tüzes ragyogása, ápolatlan széles szája, melyből csak úgy ömlött a gyűlölettel eltelt kicsinylő szavak áradata. Nem volt többé az a hódolatteljes reménykedő ifjú, ki alázatosan fogadja a rámért ütlegeket; mint nyílzápor zúdultak ellenfeleire a szavai. És célba talált a tudás a logika félelmetes fegyverével. Nem kímélt senkit és semmit. Ez nem az a huszonötéves természetbúvár volt, aki a tudományos konfirmációját éli át. úgy látszott, egyszerre csak felcserélődtek a szerepek. Az a sápadt férfi ott fenn a katedrán az volt a tanitómester, aki az egész hallgatóságot megleckéztette és korholta őket a tudatlanságukért.

A nagy gyülekezetet elbűvölte ez a hallatlan ékesszólás, mellyel ellenfeleinek bizonyitékait megcáfolta és megsemmisítette, a butaságot és együgyűséget borzalmasan kardélre hányta. Végezetül nem is láttak egyebet, csak ragyogó szemeit, mely fejük felett végigtekintve, mintha messze-messze a megszokott polgári tudomány határain túl valami más világba pillantott volna át.

Komor hallgatás állt be hosszú vita-előadás után.

Senkisem érzett kedvet arra, hogy a szellem e vítőrbajnokával harcba szálljon, ki ép oly kész volt a diszvágásra, mint a támadásra. Az ellenfelek vállukat vonogatták és fensőbbséges egykedvűséggel fogadták a dolgot; ámde ez az egykedvűség tettetett volt.

Ekkor a hátulsó sorok egyikében egy magas, szőke ember állt fel. A város egyik legismertebb vegyésze volt.

- A doktor úr értekezésének egyik része nagyon érdekelt engem, - szólt hangos, tiszta hangon. - Még pedig az elemek elpusztulásáról szóló fejezet: E fejezet rendkívüli éleslátást eláruló megjegyzéseket foglal magában a fémek mesterséges szintézisére nézve. A szerző ebben az értekezésében, mely véleményem szerint korszakot jelent a vegyészeti kutatás terén, nem vonta le állításának végső konzekvenciáit. Talán nem is tartoznak azok az értekezés keretébe. De a közönséget bizonyára érdekelni fogja, hogy a jelölt úr álláspontját megismerje e szintézisek egynémelyikére - és elsősorban a modern alkímiára nézve.

Várakozásteli csend támadt a nagy teremben.

A katedrán álló fiatal ember nem felelt azonnal. Egyszerre nagyon elkomolyodott. Az arcát eltorzító: gonosz, gúnyos mosoly eltűnt az arcáról.

- Úgy hiszem, a dolog világos, - kezdte nyugodt oktató hanglejtéssel, mely éles ellentétben állt a heves, szenvedélyes bizonyitó módszerével. - Nincs többé messze az a nap, amikor a vegyészeti laboratóriumokban mesterséges úton aranyat állítanak elő. Beigazoltam, hogy az úgynevezett elemek között alig van egy is, amely oszthatatlan. Már több alapanyagot ismerünk, amely tulajdonképpen vegyület. És minden esztendő újabb meg újabb felfedezést hoz. Mendeljeff professzor természeti rendszerében mint tudjuk az első csoportban lítium és réz van felvéve, melyek különböző atomsúlya úgy viszonylik egymáshoz, mint 7 a 64-hez. Ramsay lord korszakos kísérleteivel beigazolta, hogy a réz atomjainak felbontása lítiumot ad. E fémeken kívül még más kettőt is tartalmaz e csoport. Nátriumot és aranyat. Ki tudja, hogy a közel jövőben nem találjuk e fel a módját annak, hogy nagy tömeg nátriumból az atomok felbontásával kis mennyiségben aranyat nyerjünk, mint ahogy rádiumból héliumot nyerünk, a rézből lítiumot?... Nemzetgazdászaink jól jegyezzék ezt meg és a bankjaink ne véljék oly biztosnak a nagy páncélboltozatok alatt szunnyadó arany értékét. Mert biztosan elérkezik egykor az a nap, mikor az alkímia az aranyat és az arany átkát, bőkezűen széjjelszórja a világban...

Hirtelen elhallgatott, mint aki máris sokat mondott, félszeg mozdulattal meghajolt a hallgatóság előtt és elhagyta lassan a katedrát...

A közönség tódult kifelé. Siettek az emberek. A világos terem ünnepies színe mintha elvesztette volna ma a ragyogását. Különös hangulat borult mindenre - kedvetlenség, félelem a bekövetkező eseményektől; ismeretlen titok, az arany boszorkánytánca. És az a sápadt férfi, ki elkerülve a többieket, egymagában távozott - nem valami második Lucifer volt-e, kinek patkója nem a régi tanok hulláját tapodja?...

A Schweigaard szobor előtt két ember állt. Az a szőke vegyész és egy 35 év körüli magas, tagbaszakadt, borotvált arcú ember. Ott álltak hosszan - hallgatagon.

Egyszerre csak megszólalt a vegyész. - Megtalálta. Láttam a szemein.

- Mit? - kérdezte a másik.

- Az uj sugarakat, amit hiába kutattunk. A radioaktív erőt, mely bontja a nátriumot. Az erők koncentrációját, amelyről van Helmont, Laskaris és Paracelsus álmodoztak.

- Azt gondolja...?

- Hogy az ember ott bent megtalálta a nagy titokhoz vezető utat - az aranyhoz. Arany! Olyan biztos, mint kétszer kettő négy, doktor Fjeld.

A FEGYENC

Dr. John Marker mélyen elgondolkodva ment végig a Károly János-téren. Ma az ő ünnepnapja zajlott le, de semmi örömet sem érzett.

Még a fülébe csengett az a sok hidegen odavetett elismerő szó. De egyetlen meleg baráti kézszorítás sem. Sem szívből jövő őszinte dicséret.

Sohse érezte annyira az egyedüllétet, mint ekkor, ahogy a nagy kávéház előtt elhaladt és didergett kölcsönkapott ruhájában, kopott felöltőjében. Senki sem érzett magában vágyat arra, hagy meghívja és ünnepelje őt. Szegényen és nyomorultul bolyongott a vidám estéli sokadalomban. Mintha fagy és irtózás vette volna őt körül.

Ó - ez már így volt gyerekkora óta. Még az édesanyja is alig mosolygott reá. Legfeljebb akkor, ha az iskolai bizonyítványaival, kitűnő osztályzataival tért haza. Különben, csak szidás, gúny és megvetés volt az osztályrésze. Tanitói gyűlölték, mert sohse kapták rajta valami hibán, mulasztáson. És iskolatársai féltek tőle fölénye, lenéző, gúnyos, hideg tekintete miatt. E héja ábrázatú, merev tekintetű fiatal gyerek ellenszenvet ébresztett mindenütt, ahol csak megfordult.

Tüneményesen jó tanuló volt az iskolában és tüneményesen jó tanuló volt az egyetemen is. Hihetetlen gyorsasággal sajátított el minden tudományt és hideg éles elméje a legnagyobb könnyedséggel birkózott meg a tudományos világban a legbonyolultabb problémával is. És mégis...

John Marker az Isten számos mostohagyermekének egyike volt. Senki sem érdeklődött iránta. A királyi Fredriks-egyetem sokáig nem akarta elismerni az érdemeit. Sohse juttatott ösztöndíjat e fiatal vegyésznek, aki már 20 éves korában meglepő merészséggel, hallatlan éleselméjűséggel, alapjában készült megdönteni a kémia épületét. Senkit sem kímélt. Sőt még Lavoisier és Dalton elméleteit is kikezdte és oly vakmerő volt, hogy a nagy nyilvánosság előtt tréfát űzött Berzelius és Scheele tanaiból.

A titkos tudomány bennfentesei közül néhányan a szaksajtóban igyekeztek őt gúnyolódó cikkekkel megsemmisíteni. De csakhamar meghátráltak. John Markerrel nehezen boldogultak. Oly szenvedelemmel és logikával válaszolt nekik, hogy mindnyájan visszariadtak attól, hogy felvegyék a harcot ez ifjú titánnal.

De csendben, azért mégis bosszút álltak. Ott mászkáltak a tudomány abrakos tarisznyáján és minden utat gondosan elzártak mások elől. Rendellenes szellemi állapotról rebesgettek, rossz vicceket faragtak az ő bolondos külsejéről, vállvonogatva, mosolyogva meg gyanúsították.

Az «Alma Mater» görbe szemmel nézett erre az ifjú aranycsinálóra. Anyai ölében nem volt hely a lángelmék számára. E tiszteletreméltó hölgy legszívesebben eloltotta volna ködkarjában az új csillagot. Annak idején Nils Henrik Abelt is nagy sikerrel koplaltatta.

És John Marker is eltökélt nyugalommal koplalt padlásszobájában messze a Kongensgat alatt. Kesergett, bosszankodott, de energiáját semmi sem tudta megtörni.

Azt a néhány ezer koronát, amelyet édesanyjától örökölt, szűkösen elosztotta és keservesen keresztülvergődött.

Ily körülmények között írta meg Marker doktor értekezését «az elemekről és a radioaktív sugarakról». Terjedelmes mű volt, mely ragyogó stílusával, merész hipotéziseivel egyengette a tudós útját az áskálódáson, a rövidlátáson keresztül. És íme...

John Marker hirtelen felriadt. A «Grand» sarkán egy rikkancsgyerek üvöltött és feléje nyújtotta az újságot. Marker nem hallotta, mit ordít a gyerek, de megvásárolta az újságot és anélkül, hogy belepillantott volna, szórakozottan zsebre vágta.

Gondolataiba mélyedve tovább haladt és hirtelen megállt a lakása közelében levő csemege üzlet előtt. Egy nagy vastag kolbász, mely a tálcán feküdt, az emlékeztette őt arra, hogy egész nap még nem evett.

Zsebébe vájkált és hosszú alapos kutatás után egy koronát talált benne. Megforgatta és fájdalmas mosoly árnyéka futott át rút arcán.

- Az utolsó, mormogta magában.

Aztán bement a boltba, megvette a kolbászt, azonkívül nagy darab kenyeret és egy üveg sört vásárolt. 1 korona 15 őrét tett ki az egész, de a tulajdonosnő szívesen hitelezett neki 15 őrét.

Szegényes, kicsiny, kényelmetlen padlásszoba volt. Egyetlen disze egy nagy könyvespolc, mely az egész falat betöltötte és egy nagy íróasztal, melyen tömérdek papiros hevert rendetlen összevisszaságban. A szoba padlás-ablakán keresztül beragyogtak a csillagok.

Marker kicsomagolta a kolbászt és egy darab papirosra helyezte, a palackból kihúzta a dugót és a szekrényből egy adag vajat vett ki.

Egyszerre csak megállt. A rémülettől földbe gyökeredzett a lába. Árnyék suhant át a padlásablakon és nem egészen egy másodperc múlva halvány arc súrolta az ablaktábla alsó részét... A következő pillanatban az ablak felemelkedett és különös szürke vászonruhában egy férfi ugrott alá nagyon ügyesen és gyorsan a szoba közepébe.

Szép, sötét arcú fiatalember volt. Szemeit körüljáratta, közönyösen végigmérte Marker alakját, majd tovább kutatott tekintetével.

A fiatal tudós gyorsan feleszmélt.

- Mit kíván? - kérdezte élesen.

A hívatlan vendég rándított egyet a vállán, az ajtóhoz ment, a kulcsot kívülről kihúzta és belülről gondosan bezárta az ajtót. Aztán zsebébe dugta a kulcsot, nyugodtan az asztalhoz ment, hol a kolbász feküdt, két részre osztotta és félreérthetetlen étvággyal enni kezdett.

- Parancsol egy pohár sört? - kérdezte Marker gúnyosan.

A férfi kérdő tekintettel végignézte őt, határozott mozdulattal a szoba egyetlen üres széke után nyúlt, a söröspalackot szájához emelte és mohón ivott.

Különös helyzet volt; mindkettőjüket gondolkozásra késztette. De az új doktor filozófus volt és az élet többszörösen megismétlődő csodálatos végzetei megtanították őt arra, hogy minden eseményt nyugodtan fogadjon.

- Nincs semmi kifogásom ellene, ha kolbászomat megeszi és sörömet kiissza, - szólt egy kis idő múlva. - De mégis szeretném tudni, ki részesít abban a kétes szerencsében, hogy vendégül láthatom. Maga szökött fegyenc, ugye?

A fiatalember feltekintett és vállát vonogatta. Ép akkor végzett a fél kolbásszal és a másik felét is sóvár tekintettel nézegette.

Marker összehúzta a szemöldökét. Az éhség jobban gyötörte, mint valaha. Minden teketória nélkül a kolbász után kapott és folytatta ott, ahol a másik abbahagyta. Néhány perc múlva vége volt a kolbásznak meg a sörnek is.

Az idegen barátságosan mosolygott és hatalmas fehér kezével száját megtörölte. Meglepődve nézte a nagy könyvgyűjteményt és egy öreg könyvet levett a polcról. Schmieder tanár ismert könyve volt az alkímiáról.

Csodálkozva füttyentett egyet és ekkor érdemesítette először önkéntelen házigazdáját arra, hogy fürkésző tekintettel végignézze. De nem szólt egy szót sem.

Marker az asztalra tette az üres sörösüveget. Aztán gyorsan felállt.

- Nos, - szólt, - mit akar? Halljuk a szép szót. Nem vagyok vendéglőse a szökött fegyenceknek.

Az idegen értelmetlenül bámult rája. Mosolygott, de zöld szikrák villogtak szemeinek nagy pupillájában.

Ekkor eszébe jutott Markernek valami. Köpönyege zsebéből kihúzta az újságot, amelyet a rikkancsnál vásárolt. Össze volt gyűrve, de Marker gyorsan kisimította és a következőt olvasta:

MEGSZÖKÖTT FEGYENC

5.000 korona jutalom a kézre kerítőjének

«Jacques Delma a hírhedt nemzetközi anarchista ma délután kiszökött az Akershus-ból, ahonnan holnap Havre-be szállították volna, hogy a francia bíróságnak kiszolgáltassák. Megfojtotta az őrét, kinek kulcsával kinyitotta zárkáját és a városon keresztül vette útját. Az őrség üldözte őt, de Kirkegatén mintha föld nyelte volna el Delmát. Az egész bűnügyi osztályt mozgósították, hogy elfogja őt. Minden remény megvan erre, miután a szökevény rabruhában jár és nem tud norvégül. Egyelőre 5.000 koronát tűztek ki annak, ki a szökevényt elfogja, vagy nyomra vezet. Közelebbit a reggeli kiadásban.»

Marker összehajtotta az újságot és zsebre dugta.

- Úgy, úgy, - mormogott és végigsétált a szobáján.

Az idegen a ragadozó állatok tekintetével követte mozdulatait és ajkai fenyegető formát öltöttek.

Marker egyenesen megállt előtte.

- Szóval maga Jacques Delma, - szólt hozzá franciául.

- Igen, - válaszolt nyugodtan a francia. - Delma vagyok. És aztán?

- Kedvem volna 5000 koronát keresni.

- És engem elárulni?

- Igen.

- És mire kellene magának ez a Júdáspénz?

- Egy kevés rádiumot szeretnék venni.

- Rádiumot?

- Igen - vegyész vagyok és éppen a legnagyobb felfedezések egyike előtt állok. Az még többet ér, mint az ön szabadsága, monsieur Delma!

A francia tompán mosolygott.

- És micsoda felfedezésről van szó?

Marker egy pillanatra feleszmélt.

- A nagy szintézisről, - szólt remegő hangon. - Az évszázad problémájáról. Én a legszegényebb a szegények között megtaláltam azt, amiért ezrek szenvedtek és meghaltak. A bölcsek kövét. A vörös tinktúrát. Az aranycsinálás művészetét.

AZ ARANY ANARKIÁJA

Pillanatnyi csend.

Marker élénk képzelete tovább munkálkodott azon a problémán mely őt eltöltötte. Fejét hátra hajtva álmodozva tekintett át a padlásablakon, melyen bágyadt zöldes holdfény szűrődött be. Ajkai mozogtak és sovány jobbkezével csodálatos számokat, köröket rajzolt a levegőbe.

A fegyenc az öreg bőrszékbe vetette magát, lábát keresztbe rakta, mint olyan ember, ki aznap derekasan elvégezte dolgát és a jól megérdemelt nyugalmát élvezi. De szemét le nem vette Markerről és megfigyelte annak minden egyes mozdulatát. Mintha követni akarta volna az ifjú tudóst útjában az ismeretlen világ felé; ahol az agy gépezete, a finom gondolat-fonalak hidakat vertek a valóság és képzelet között.