A hallgatás ára

Lilla Tamas

generated by python-docx

A hallgatás ára

Lilla tamas

© 2026 Lilla Tamas
All rights reserved.

Édesanyámnak

Prológus

A szoba megfigyelőablakán át nézem édesanyámat.

Olyan békésen fekszik.

Ébren soha nem láttam ilyennek.

Régen mindig feldúltnak tűnt, mintha üldöznék.

Nyugtalan kezek, ide-oda rebbenő, űzött tekintet. Félt, hogy rosszat mond, rosszat tesz.

Mint aki elfelejtette, milyen érzés biztonságban lenni.

De most nyugodt arccal fekszik. Túl nyugodt. Már-már meditatív. A gépek körülötte halkan, szaggatottan zúgnak. Mintha lélegeznének, de mégsem egészen emberien.

A szenzorok a halántékához vannak rögzítve. Ezüst fonalak, fekete vezetékek. Gyökerek, amik próbálnak utat törni maguknak az elméjéhez.

Nem kéne így gondolnom az interfészre. Elvégre csak fém és kód.

De a gyomrom akkor is görcsbe rándul.

Az interfészt még nem teszteltük. Vagy legalábbis nem emberi alanyokon. Rengeteg dolog sülhet el rosszul.

A kapcsolatunk soha nem volt viharos. Nem az ajtócsapkodós, kiabálós fajta. Inkább csendes neheztelés, ami csak nőtt és nőtt az évek során, láthatatlanul nehezedve ránk.

A türelmetlenségem forrongott minden csend mögött. Minden egyes alkalommal, amikor hezitált, nem tudott dönteni, mit vegyen fel, mit főzzön, mit nézzünk. Minden apró döntés néma csatává vált.

És mindig ő volt a gyengébb.

Talán ezért félek most.

Nem a kísérlet kockázata miatt.

Nem az agyában rejtőző ismeretlen miatt.

Talán csak nem akarom belülről látni a világát.

Milyen lesz átélni, mit érzett, mikor rám nézett?

Mi van, ha rosszabb, mint gondoltam?

A zöld lámpa egyenletesen világít.

Az interfész készen áll a szimulációra.

De vajon én is?

1

A legelső dolog, amit észreveszek, az a csend. Nem az a kellemes csend, ami alvás után talál rá az emberre. Természetellenes, fojtogató csend.

Mintha visszatartaná a lélegzetét a világ.

Üresség.

Felgyorsul a szívverésem.

Talán a prototípus mégsem működik? Mi van, ha itt ragadok ebben az űrben?

Aztán halk zúgás indul, lassú és gépies. Körülvesz, mint egy elektromos háló.

Vékony fényerek törnek utat maguknak, mintha napsugár sütne be egy fal repedésein át.

Lassan színek vegyülnek közéjük, formát öltve.

Egy ablak.

Tétován lépek felé.

Anyukám konyhájába látok be.

Önkéntelenül érintem meg az ablakot.

Összeszorul a mellkasom.

Működik.

Az elméjében vagyok.

A konyha materializálódik körülöttem. Először szinte hétköznapinak tűnik. Halvány reggeli fény árad a pultra, a hűtőszekrény halk zümmögése hallatszik, a levegőben sűrű kávéillat terjeng. Mindent felismerek: a csorba bögrét, a horpadt kenyérpirítót, a mosogató feletti órát. Már ezerszer láttam ezt a szobát.

De valami mégsem egészen stimmel.

Az óra a falon visszafelé ketyeg, lassan, egyenetlenül.

Az ablakon át beáradó fény zöldes árnyalatú, mintha vízen szűrődne át.

A levegő nehezebbnek érződik a kelleténél.

Előrelépek, de a mozdulat nem a sajátom.

Felemelem a kezem, s lassan kisimítok egy ráncot a szoknyán, ami nem az enyém.

A bőr a karomon vékonyabb, sápadtabb.

Anyukámé.

Kiráz a hideg.

Nem kívülről nézem őt.

A testében vagyok.

A felismerés jégként fut végig a gerincemen.

Érzem a törölköző tapintását a kezében, a kávésbögre melegét, ahogy átjárja a tenyerét. A gondolatai homályosak. Az érzelmei átfutnak rajtam, összefüggéstelenül és nyersen.

Hirtelen bűntudat hasít belém. A nyugtalanság hulláma. Valami kimondatlan nyomja a torkát, de lenyeli.

A teáskanna sivítani kezd.

Először halk, távoli.

Aztán éles.

Nem hagyja abba.

Anya észre sem veszi. Épp az ablakot figyeli.

Egy árnyék suhan el az ablak előtt. Olyan halvány, akár az elméje trükkje is lehetne. Mégis valami ösztönösen reagál benne, mielőtt a gondolat utolérhetné.

Eláll a lélegzete.

Ujjai az asztal szélébe kapaszkodnak.

A félelem kivirágzik…

A kávé illata savanyúvá, égetté válik.

A levegő halványan zümmög, mint elektromosság a bőr alatt.

Hátra akarok lépni, szétválni tőle, de a test nem engedelmeskedik.

A szoba szélei elmaszatolódnak — a színek összemosódnak, a hangok torzulnak.

Aztán hirtelen kirántanak — mintha valaki elvágta volna a köztünk feszülő vezetéket.

Újra csend.

Csak a szívverésem marad, visszhangozva az ürességben.

*

Dühhullám fut végig rajtam.

Lerántom magamról a szenzorokat.

„Ezt meg mi a francért csináltad?!” förmedek Russra, a kutatótársamra.

„Norah, túl sokáig voltál bent. Óvatosabban kell haladnod. Ez az első teszt; még nem tudjuk, hogy az interfész biztonságos-e,” mondja, és fájdalom villan a szemében.

Lelassul a légzésem. A labor hűvös, steril légköre mindig segít, ha ideges vagyok.

Bűntudat.

Csak vigyázni próbál rám, mint annyiszor azokon a hosszú éjszakákon, amikor a neurális interfészt fejlesztettük

„Sajnálom,” válaszolom lehajtott fejjel.

„Mondd el, mi történt.”

„Az elméjében voltam. Tényleg az elméjében voltam! Valami mégsem stimmelt… a szagok, a hangok, minden furcsa volt. Tompa zajok és árnyékok voltak, amelyek a felszínre akartak jönni, de nem tudtak. Úgy érzem, mintha próbálna kizárni. Lehetséges ez?”

„Ellenőriznem kell az agytevékenységét a szimuláció alatt. Abból kiderülhet valami. Te menj haza és pihenj. Én átnézem az adatokat, és holnap innen folytatjuk.”

„Köszi.”

Lelkiismeretfurdalással megyek el, arra gondolva, milyen könnyű megbántani azt, aki csak segíteni akar.

*

Csak akkor veszem, észre mennyire fáradt vagyok, mikor belépek a lakásom ajtaján.

A meleg arcon csap, és hirtelen nehéznek érzem magam. Csak arra tudok koncentrálni, hogy lehuppanjak a kanapéra, aztán rögtön elalszom.

A kimerültség ellenére az éjszaka nagy részét forgolódással töltöm, míg hajnali 3-kor feladom, és lezuhanyozom. A langyos víz, a tusfürdő friss citrusos illata felfrissít, és hajnali 4-kor visszamegyek a Helix Idegkutató Intézetbe.

A folyosók üresek.

Mintha egy horrorfilmből kiszakadt elhagyatott kórházban sétálnék.

Az első utam anyámhoz vezet, mint mindig. Az ágyon fekszik, a légzése nyugodt és egyenletes.

Mindig meglepődöm, hogy ilyen békésnek látom az arcát.

A kómája előtt ez ritka látvány volt.

Mindig olyan… feszültnek tűnt.

Megérintem a kezét.

Olyan furcsa. Néhány órával ezelőtt lenéztem, és úgy láttam azokat a kezeket, mintha a sajátjaim lettek volna.

Bevillan egy emlékfoszlány.

A ketyegő óra.

A mozgó árnyékok.

Ahogy jött, el is tűnik.

Nem igazán tudom, mit gondoljak róla. Valószínűleg az alváshiányos agyam szórakozik velem, és visszapörgeti a szimuláció képeit.

Az ágy végéhez lépek, hogy megnézzem a kórlapját, aztán eszembe jut, hogy valószínűleg Russnál vannak.

Becsukom az ajtót, kizárva a gépek zümmögését, és felmegyek a laborba.

2

Lehunyt szemmel ülök az asztalomnál pár percig.

Kimerültség jár át.

Csak hallgatom a gépek zaját.

Megnyugtató, egyenletes.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el tegnap óta.

Hirtelen bevillan az emlék, ahogy Russra förmedtem.

Miért vagyok ilyen érzelgős? Oké, szükségtelenül goromba voltam, de ez nem az első alkalom. És nem is az utolsó.

Russ és köztem erős a munkakapcsolat; néha frusztráltak vagyunk, persze, de nem tartunk haragot.

Akkor miért zavar ez most ennyire? Miért érzem ezt a bűntudatot ilyen mélynek, ilyen nehéznek?

Túl nehéznek.

Mintha nem lenne teljesen az enyém.

Az órára pillantok.

Egy pillanatra látom, hogy visszafelé ketyeg, pont mint anyám emlékében.

Furcsa.

Csak hajnali öt óra van. Russ még legalább két óra múlva ér ide.

Átnézem az asztalát, anyukám teszteredményei után kutatva.

Semmi.

Nyugtalanul bolyongok, aztán azon kapom magam, hogy az interfész monitorát bámulom.

Tudom, hogy veszélyes egyedül használni. Ez még csak a tesztelési fázis, és a tegnapi nap bebizonyította, mennyire instabil — az ellentmondások, a torzulások, a furcsa, értelmetlen töredékek.

De valami húz felé.

Meg kell értenem, mi történik anyám fejében.

Felcsatolom a szenzorokat.

Mintha egy áramhullám futna át bennem. Hogy a géptől van-e vagy az izgalomtól, nem tudom.

Hátradőlök, és hagyom, hogy magával ragadjon a szimuláció.

*

A sötétség körülölel.

Nyugtalanság lopózik belém, pedig tudom, hogy ez csak egy rövid üresség.

Mégis nehéz.

Fullasztó.

Amikor megjelenik az ablak, nem vesződöm azzal, hogy benézzek. Megérintem a keretet, és érzem, ahogy az emlék magával ragad.

A szoba lassan kirajzolódik körülöttem. Felismerem gyerekkori otthonom nappaliját. Még mindig idegennek érzem anyám testében lenni.

A dohányzóasztalnál ülünk. Körülbelül négy-öt évesnek nézek ki. Kipirult kis arcomon ártatlan mosoly. Szinte fáj ránézni.

Ana kiteszi az asztalra a „Ki nevet a végén?”-t. A társasjátékot, amivel számtalan órát játszottunk gyerekkoromban. Négy kék figura nekem. Négy sárga figura magának. Mint mindig. A kocka ismerős a kezében, a kis csorba az egyik sarkán pontosan ott van, ahol mindig is volt.

Az egész jelenet derűs. Valami sütemény sül a konyhában, az illatát idáig érzem. Zene szól valahol a háttérben, de nem tudom kivenni, melyik dal.

Ahogy elkezdünk játszani, érzem, hogy Ana mosolyog, és szeretettel a szívében néz rám.

Nem szól semmit; csak érzem.

Hagyom, hogy az emlék kibontakozzon.

Meleg. Gyengéd. Örömteli kontraszt az első furcsa, torzult emlék után.

Aztán Ana dob egy hatost. Kihozhat egy új figurát a „házból”, vagy leütheti az enyémet egy másikkal.

Érzem, ahogy egy apró ránc mélyül a homlokán.

Pánik szorítja a torkát.

Ó, Istenem, mit csináljak… mit csináljak…

A keze a tábla felett lebeg, az ujjai enyhén remegnek.

A tekintete a figurák között cikázik.

A határozatlansága még most is irritálni kezd.

„Anya, csak válassz már!” csattan fel gyerekes hangom szemből.

Felnéz rám, és észreveszi bosszúsan összeráncolt kis orromat.

Ana arca elvörösödik.

A szoba túl meleggé válik.

A zene túl hangos.

Izzad a tenyere.

Hirtelen feláll a székből, és a világ megbillen.

A meleg elillan, és én kirepülök a töredékből, mint egy elutasított gondolat.

*

Tudom, hogy vége a szimulációnak, de valahogy anyám pánikrohama követ a laborba. Úgy fúródik a mellkasomba, mint egy ütés.

Légzésem zihált, felületes.

Csukva tartom a szemem.

Ez nem a valóság.

Ez NEM a valóság.

Csak egy emlék.

Próbálom megnyugtatni magam.

Hallgatom a labor ismerős hangjait.

A szék karfájába kapaszkodom.

Érzem a puha, hideg bőrt a combom alatt.

Amikor kezdek megnyugodni, kinyitom a szemem.

Hála Istennek, Russ még nincs itt. Dühös lenne, ha az interfészhez csatlakoztatva találna. Különösen olyan zaklatott állapotban, amilyenben az előbb voltam.

Lerántom magamról az érzékelőket, és még mindig remegő kézzel megpróbálok mindent visszarendezni úgy, ahogy volt.

A bűntudat újra végighullámzik rajtam.

Úgy törlöm a bizonyítékokat, mint egy közönséges bűnöző, eltitkolva a tetteimet egy megbízható kollégám, egy barátom elől.

Amikor meggyőződöm arról, hogy minden normálisnak tűnik, leülök az asztalomhoz, hogy elindítsam a számítógépet.

Ahogy zümmögve életre kel, hallom, hogy kinyílik mögöttem a tolóajtó.

„Szia, Russ!” mondom, miközben megfordulok, hamis mosolyt erőltetve az arcomra.

3

„Kész csoda, előttem értel ide,” mondja Russ, huncut mosollyal az arcán.

Játékosan hozzávágom a tollamat. Még mindig remeg egy kicsit a kezem, de nem hiszem, hogy feltűnt neki.

„Épphogy. Nem tudtam aludni, úgyhogy korábban bejöttem meglátogatni anyukámat. Kicsit aggódom, hogy hatott rá a szimuláció.”

„Érdekes teszteredményeket kaptam tegnap. Idehozom a kávémat, és elkezdhetjük elemezni őket,” mondja.

Azzal el is fordul a számítógépéhez. Van egy szusszanásnyi időm, hogy rendezzem magam, míg háttal áll.

Aztán a labor közepén álló kerek asztalhoz sétál, kávéval a kezében.

Felállok, hogy csatlakozzak hozzá.

Elkezdi kiteríteni az eredményeket az asztalon.

Precízen, mint mindig.

„Szóval Norah, ahogy láthatod, az első sorok az agy általános aktivitását mutatják a szimuláció előtt. Ebben semmi új nincs. Ezeket már sokszor vizsgáltuk az első hónapokban. Pont olyanok, amilyeneket bármelyik hosszú távú kómában lévő betegnél elvárnánánk — elég stabilak az életfunkciók fenntartásához, de tudatos aktivitásnak nincs jele,” magyarázza, az ujjával végigkövetve a sorokat.

„Itt alább Ana szimuláció alatti eredményei láthatók.”

„Majdnem ugyanúgy néznek ki,” mondom, egyszerre megkönnyebbülten és csalódottan.

„A fő hullámok kétségtelenül ugyanazok. Azonban nézd meg ezt az alacsony, de állandó hullámot a háttérben. Nem igazán tudom még megmagyarázni, hogy mi az. Mintha valami háttéráramlat lenne. Csak a szimuláció vége felé van jelentős emelkedés — ami egybeesik azzal a pillanattal, amikor azt mondtad, hogy a dolgok kezdtek furcsára fordulni. ”

„Lenyűgöző,” mondom a papírra meredve.

„Még mindig nem támasztja alá azt az elképzelést, hogy eszméleténél van a szimuláció alatt,” folytatja, „de valami mindenképpen történik. Több tesztet kell végeznünk. Végül is ez volt az első szimuláció, lehet, hogy az egész csak az agy szokatlan stimulációjának az eredménye.”

„Valahogy nem hagy nyugodni az érzés, hogy tudja, hogy ott vagyok... és nem örül neki.”

„Ez meg honnan jött?” kérdezi. „Tegnap én húztalak ki.”

Épphogy megállítom magam, mielőtt kicsúszik a számon, hogy ma reggel határozottan úgy éreztem, mintha Ana kilökött volna.

Ehelyett zavart mosollyal azt mondom: „Tudom, Russ. Mégis… Valami nem stimmel. Úgy érzem tudja, hogy mit csinálok, és nem tetszik neki.”

Csak néz rám egy pillanatig. Gyanakvás gyűlik a szemében.

„Norah, meglepődtem, hogy ezt mondod. A kutatásunk során mindig én aggódtam a kísérletek erkölcsisége miatt. Te mindig analítikusabb voltál. Ezek csak adatok. Elmentek. Már nem tudják, mi történik körülöttük — blablabla.”

„Talán nehezen tudok puszta adatként gondolni rá, amikor a saját anyámról van szó!” kiáltok rá.

Russ megrökönyödve néz rám. Egy pillanatra csend telepszik közénk.

Ekkor veszem észre, hogy felpattantam a székből.

Pont úgy, mint anyám az emlékben.

Hátat fordítok, és szó nélkül kisétálok a laborból.

*

Kilépek a folyosóra.

Az Intézet kezd életre kelni.

Kollégák sétálnak el mellettem, vidáman „jó reggelt” köszönve. Az egész valahogy túl sok.

Inkább visszafordulok a laborba, miközben már próbálok valami magyarázatot összekovácsolni a kiakadásomra.

Russ felnéz, ahogy belépek.

„Mielőtt bármit is mondanál, sajnálom. Túlságosan erőltettem a témát, és…” kezdi, de nem hagyom, hogy befejezze a gondolatát.

„Hadd állítsalak meg egy pillanatra. Én vagyok az, akinek bocsánatot kellene kérnie. Azért indítottuk ezt a projektet, hogy segítsünk az embereknek. Hogy belelássunk az elméjükbe, és feltárjuk a mélyen eltemetett emlékeiket. Az én döntésem volt, hogy önként ajánlottam fel Anát a tesztelési fázisra. Nem számítottam rá, hogy így fog hatni rám, de nem veszíthetem szem elől a nagyobb képet. Túl sokan számítanak ránk, és arra, hogy az interfész működni fog. És én sem halogathatom tovább a döntésemet az anyám életével kapcsolatban…” az utolsó néhány szót kimondva elcsuklik a hangom.

Russ észreveszi és közbelép.

„Tudom, hogy ez nehéz, de jól csinálod,” mondja. „Most koncentráljunk. Az interfész működik, de szükség lesz némi finomhangolásra. Ezeket a különös jelenségeket, a furcsa hangokat valahogy ki kell tudnunk iktatni. Azon is gondolkodom, hogy tudnánk-e szabályozni, melyik emlékekhez férhetünk hozzá. Nem lesz könnyű feltárni az emberek eltemetett emlékeit, ezért meg kell találnunk a módját, hogy mi irányítsunk, ne csak véletlenszerű töredékeken haladjunk át.”

*

A gyomrom hangos korgása rádöbbent mennyi idő telt el.

Ezt szeretem a legjobban abban ahogy Russ-szal együtt dolgozunk.

A teljes koncentráció.

Úgy érzem mintha megállna körülöttünk a világ, és csak mi haladnánk tovább a célunk felé.

„Tartsunk ebédszünetet,” javaslom. Ahogy elnézem, ő sem vette észre mennyire éhes, amíg meg nem említettem.

A menzapultnál habozok. Végigfutok a menün. Egy pillanatra teljesen lebénít a döntés. Majd pánikolva kibököm a Cézár-saláta rendelésem.

Furcsa, gondolom magamban, de elhesegetem a gondolatot és csatlakozom Russhoz az asztalnál.

Miután feltöltődtünk, visszatérünk a laborba és elvégezzük az utolsó beállításokat az interfészen.

Izgatottan rácsatlakozom.

Az emléktöredék előtti ürességnek már megszokottnak kellene lennie, de még mindig furcsán nehezedik rám.

Amikor az ablak elkezd materializálódni, odalépek és megérintem.

Kalapáló szívvel.

De biztos kézzel.

Egy újabb gyerekkori emlék.

Az első dolog, ami szinte arcon vág, az a hihetetlen hideg.

Természetellenes, szinte égető.

Lenézek Ana apró, gyapjúkesztyűbe burkolt kezeire.

A nagyszüleim régi háza előtt áll Magyarországon.

Egy pillanatra megdöbbenek.

A táj varázslatos.

A házat körülvevő sötét erdő nyugtalanítónak tűnhetne, de a hulló hó lágyabbá teszi.

Ana a ház felé fordítja a fejét.

Testének kontrollálhatatlan mozgásai még mindig furcsának érződnek.

A nagymamám a konyhaablakból kiabál valamit.

Ana mosolyog. Nem, nem mosolyog. Széles vigyor terül szét az arcán.

Nem értem a szavakat. Anyukám soha nem beszélt magyarul otthon. Azt a néhány szót, amit tudok, a nagyszüleimtől tanultam.

Bár fogalmam sincs mit mondott, rögtön felismerem a rituálét. Ana ugyanezt mondta nekem is mindig.

„Meg kell mosnod az arcodat az első hóban, hogy szép maradj!”

Fog egy nagy marék havat, majd becsukja szemeit, hogy elvégezze ezt a már-már szent hagyományunkat.

Amikor újra kinyitja őket, a hó vörös körülötte.

A kép sokkoló ilyen nyugalom után.

A látásom elhomályosul.

Vagy az övé?

Amikor kitisztul, csak vérfoltokat látok mindenhol.

Torz kiabálás, de nem ismerem fel se a hangot, sem a szavakat.

Könyörgő sikolyok.

Levegő után kapkodom.

Túl hideg van.

Vagy túl meleg.

Már nem tudom.

Amikor azt hiszem, hogy már nem bírom tovább, végül kihúznak.

A felismerés mellkason vág.

Nem az interfésszel van baj.

A furcsa töredékek mögött anyám múltja áll.

Valami mélyen eltemetett trauma, amiről soha nem tudtam.

Valami szörnyűség történt vele.

4

Hallom Russ aggódó hangját, de olyan mintha víz alól jönne.

Finoman megrázza a vállamat.

Felnézek rá.

Mélyen felzaklat amit felfedeztem, de nem tudom rávenni magam, hogy hangosan kimondjam.

Néhány lassú lélegzet után szólok neki, hogy szükségem van egy kis friss levegőre.

Remegő lábakkal felállok, és egészen az Intézet kertjéig sétálok.

A levegő friss. Az ég alja halvány rózsaszínes árnyalatú.

Több idő telt el, mint gondoltam.

Megpróbálok leülni a hideg padra, de túl nyugtalan vagyok. Elkezdek fel-alá járkálni.

Végül Russ kijön, hogy megnézzen.

„Sajnálom, Russ. Nem érzem magam túl jól. Azt hiszem inkább hazamegyek.”

„Biztonságos így vezetned?” kérdi aggódva.

„Igen. Minden rendben. Köszönöm,” mondom neki, de nem tudok a szemébe nézni.

Megfordulok és visszamegyek, hogy összeszedjem a táskámat és a kulcsaimat a laborból.

Egy pillanatra összeszorul a szívem az újabb hazugság miatt.

De félretolom, és arra koncentrálok, hogy kijussak az épületből.

Lépésről lépésre.

Hazafelé menet a bűntudat hullámokban tör rám.

Nem a Russnak mondott hazugság miatt.

Anyámmal szembeni viselkedésem miatt az évek során.

Az alkalmakért, amikor bosszankodtam rá.

Ahogy beszéltem vele.

A néma háború, amit vívtam.

Az érzelmek összeszorulnak a torkomban, de a könnyek nem jönnek.

Még nem.

Valahogy hazaérek épségben, de nem tudok lenyugodni.

Kóválygok a lakásban. Megpróbálok lefeküdni a kanapéra, de valahányszor lehunyom a szemem, a véres havat látom.

Bekapcsolom a tévét, abban reménykedve, hogy elnyomja a torz sikolyok emlékét.

Nem működik. Túl zaklatott vagyok.

Felkapom a telefonomat és tárcsázom Emilyt.

„Szia,” mondja. Hallom a mosolyt a hangjában. „Már azt hittem, hogy elfelejtettél.”

„Bocsánat. El voltam foglalva a kutatással.”

„Minden rendben?”

Nem is kell látnia ahhoz, hogy tudja, rosszul vagyok.

„Igen,” mondom. „Csak hallanom kellett a hangodat.”

Érti.

A következő órát azzal tölti, hogy beszél. Mindenről és semmiről.

*

Végül elalszom, de az emlékképek ide is követnek.

Az elmém folyamatosan próbálja kitölteni a hiányzó darabokat.

Egy óra ketyegését hallom.

Kiabálást.

Aztán hangos, erőszakos dörömbölést.

Újra és újra.

Valaki dörömböl az ajtón.

Beletelik néhány pillanatba, mire rájövök, hogy a hang nem az álom része.

A lakásból jön.

Felrázom magam és az ajtóhoz rohanok. Csuromvizesen az izzadságtól, zihálva.

Megállok egy percre — mély levegő — mielőtt kinyitnám.

„Úgy hangzott, mintha jól jönne egy kis társaság.”

„Ó, Em…”

Behúzom az ajtón, és hagyom, hogy átöleljen.

És végre kicsordulnak a könnyeim.

5

Másnap reggel arra ébredek, hogy mocorog mellettem.

„Szia!” mondja.

Gyengéden megérintem az arcát, keresve a mosolyt, amit már hallok a hangjában.

Lehunyom a szemem és az arcomat a nyakába temetem. Puha bőre, ismerős édes illata megnyugtat.

Nem akarom kinyitni a szemem. Itt akarok maradni ebben a kis buborékban.

„Jössz egy kávéval, amiért fél éjszaka fent tartottál a motyogásoddal és a ficánkolással,” nevet, a torka finoman rezeg az arcom alatt.

Később, amikor elválunk, megfordulok, hogy az autómhoz induljak, de megragadja a kezem és visszahúz.

„Akarod, hogy visszajöjjek ma este is?” kérdezi.

A szemében aggodalom csillan, de gyorsan elfedi egy huncut mosollyal.

Nemet akarok mondani.

Tudom, hogy nem úszhatok meg két egymást követő éjszakát anélkül, hogy beszélnék arról, ami bánt.

„Azt akarod, hogy megint ébren tartsalak?” kérdezem ehelyett, követve a flörtölős irányt, amit felkínált.

„Persze,” mondja, „csak most ne a motyogással.” Kacsintva az autója felé fordul.

„Majd felhívlak, ha végzek,” szólok utána.

Beszállok a saját kocsimba és egy vigyor, amit nem tudok elrejteni, szétterül az arcomon.

*

Russ már keményen dolgozik amikor megérkezem. És ezt ki is emeli szokásához híven.

„Á, látom az univerzum visszatért a normális kerékvágásba. Itt vagyok jóval előtted.”

Rávigyorgok.

Leveszem a kabátomat és leülök.

Figyelmesen hallgat, miközben elmesélem neki az előző napi szimulációt. Az arca semmit sem árul el.

„Nincs semmi baj az interfésszel,” vonom le a következtetést. „Úgy tűnik, a rendellenességek elfojtott emlékek, amelyeket Ana eddig magában tartott.”

Az arckifejezése élesebbé válik, az érdeklődése életre kel. De mielőtt bármit is mondhatna, ami személyesebb irányba vinné a beszélgetést, folytatom.

„Legközelebb azt kellene megvizsgálnunk, hogyan lehetne irányítani a szimulációkat.”

Eltöltünk egy kis időt azzal, hogy átnézzük az összes releváns tanulmányt és cikket, amit csak találunk.

„Beszélnünk kellene Dr. Emily Stones-szal,” mondja Russ. „Kiterjedt kutatásokat végzett a kognitív álmodás és a pszichoanalízis területén. A szakértelme felbecsülhetetlen értékű lehet.”

A neve hallatán felgyorsul a szívverésem. Forróság kúszik az arcomba.

Az előttem lévő jegyzetekre koncentrálok, és kényszerítem magam, hogy profi maradjak.

„Nagyszerű ötlet,” mondom. „Miért nem keresed fel? Én addig meglátogatom Anát.”

Felállok, összeszedem a holmimat, és már fél lábbal kint is vagyok az ajtón.

Lesétálok, hogy meglátogassam anyámat.

Amikor belépek a szobájába, minden ugyanúgy néz ki.

A felszínen.

A berendezés csendesen, fáradhatatlanul végzi a munkáját.

Nyugodtan fekszik az ágyában, a szenzorok a fejéhez vannak rögzítve.

De bennem érzelmek vihara dübörög.

Leginkább a szégyen.

Nem tudom megállítani a képeket: ahogy a szememet forgatom, ökölbe szorítom a kezem, ingerült pillantásokat vetek rá.

Soha egyszer sem vitatkozott velem.

Gyengéden megérintem a karját.

Olyan puha bőre van, mint az időseknek. Nem az a fajta, amelyet újra és újra szigorú bőrápolási rutinnal kezeltek. Hanem az, amely évek kemény munkájától puhult meg.

Mondani akarok valamit.

Bocsánatot akarok kérni.

El akarom mondani, hogy bárcsak jobban csináltam volna.

Kinyílik a szám, de nem jönnek a szavak.

Elengedem a karját és elmegyek.

*

A folyosókon bolyongok. Tudom, hogy csak kerülöm a laborba való visszatérést.

Russ csak azt tudja, hogy Emilyvel kutatási projektek során kereszteztük egymás útját. Szeretném, ha ez így is maradna. Vannak dolgok, amikről nem kell tudnia.

De ezzel egy újabb hazugság súlya nehezedik a vállamra.

Még néhány percig körözök az épületben, amíg nem marad más választásom, mint visszamenni.

Halkan kieresztem a levegőt, amit eddig visszatartottam, amikor meglátom, hogy egyedül van, nyakig elmerülve a papírmunkában. Felnéz és lelkesen elkezdi mesélni az összes javaslatot, amit kapott.

Fél füllel figyelek, de nehezen tudok koncentrálni.

Nem akarok kiselőadást.

Vissza akarok térni a szimulációba.

Most hogy tudom, mi forog kockán, minden késés elviselhetetlennek tűnik.

Russ túl óvatos. Kérlel, hogy pihenjek egy kicsit, és holnap vessem bele magam a nehéz munkába.

Beleegyezem és követem a parkolóba, de csak azért, hogy eltereljem a figyelmét. Megvárom, míg az autója eltűnik a kanyarban, aztán visszafordulok.

Felcsatolom a szenzorokat, és hátradőlök a székben, próbálva felidézni Emily tanácsát.

„Te vezetsz, Norah,” mormolom, miközben az interfész betöltődik.

6