WILLIAM SHAKESPEARE
MACBETH

Fordította
Szász Károly

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6381-06-4

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

SZEMÉLYEK

Duncan, skót király

Malcolm,

Donalbain, fiai

Macbeth,

Banquo, hadvezérei

Macduff,

Lenox,

Rosse,

Menteth,

Angus,

Cathness, skót thánok

Fleance, Banquo fia

Siward, Northumberland grófja, az angol hadak vezére

Ifjú Siward, fia

Seyton, tiszt; Macbeth kiséretében

Macduff fiacskája

Egy skót és

Egy angol orvos

Egy százados

Kapus

Öreg ember

Három gyilkos

Lady Macbeth

Lady Macduff

Lady Macbeth komornája

Hecate és

három boszorkány

Lordok, urak, tisztek, katonák, szolgák, hírnökök és egyéb kiséret

Banquo szelleme és egyéb látmányok

ELSŐ FELVONÁS

I. SZÍN

Nyilt tér.

Dörgés, villámlás. Három boszorkány jő.

1. BOSZORKÁNY.
Mikor jőjünk össze hárman:
Dörgés-, villám-, záporában?

2. BOSZORKÁNY.
Mikor a vész elviharz:
S vesztve s nyerve lész a harcz.

3. BOSZORKÁNY.
Meg lesz nap-lementig az!

1. BOSZORKÁNY.
S hol a hely –?

2. BOSZORKÁNY.
A fenyér. –

3. BOSZORKÁNY.
Macbeth is oda ér.

1. BOSZORKÁNY.
Szürke macska, mék már!

2. BOSZORKÁNY.
Béka szólít –

3. BOSZORKÁNY.
Mindjár’!

MIND.
Szép a rút és rút a szép.
Rajta! köd- s homályba szét!        (Eltűnnek.)

II. SZÍN.

Táborhely, Fores alatt.

A szín mögött csatazaj. Duncan király, Malcolm, Donalbain, Lenox, Kiséret, jönnek s egy sebesült Századossal találkoznak.

DUNCAN.
Mi véres ember ez! úgy nézem őt:
Hírt adhat arról, hogy miképen áll
A lázadás?

MALCOLM.
Ez ép a tiszt, ki vas
Karával egy ellen csapat közűl
Engem kivágott. – Üdv, vitéz barátom!
Azt kérdi a király: hogy állt a harcz,
Mikor te ott hagyád?

SZÁZADOS.
Még kétesen;
Fáradt úszók gyanánt, buktatni kik
Egymást hiába küzdenek. A bősz
Macdonwaldnak (az ám a pártütő!
Mert született gazság egész raja
Zsibong körűle, azzá tenni őt –)
Nyugat felől a Kernek s Galloglassok
Jöttek segélyre; – s a szerencse is
Mosolya átkozott ügyére, s szintén
A lázadó rimája lőn; Hiába!
Macbeth a hős, (méltó e névre!) – meg-
Vetvén a szerencsét – vont karddal, melyen
Véres halál füstölge, – mint a harcz
kedvencze tört a nyomorúltig útat;
S nem üdvözölve, el se búcsuzott,
Míg köldökétől állig nem hasítá,
És várfalunkra nem tűzé fejét.

DUNCAN.
Óh, hős rokon! nemes lovag!

SZÁZADOS.
De mint ha
Onnan, hol a nap kél, hajótörő
Vészfellegek dörögve tornyosúlnak:
Úgy jött, a honnan jót vártunk, gonosz.
Halld, Skócziának királya, halld! alig
Űzé a jog, vitéz aczéllal, a
Gyors lábu Kerneket veszett futásba:
Midőn Norvég királya, élve a
Jó alkalommal, tiszta fegyverét
S pihent hadát reánk veté.

DUNCAN.
Derék
Vezéreinket: Banquot s Macbethet
Nem csüggeszté ez?

SZÁZADOS.
Mint veréb a sast?
Vagy nyúl oroszlánt! Nem mondok nagyot,
De olyanok voltak, mint kétszeres
Töltésű ágyúk; s kétszer kétszeres
Dühvel csapának a Norvégra. – Én
– Ha csak friss vérbe megfürödni, vagy
Új Golgotát emelni nem vala
Czéljok: nem is tudom –
Alélt vagyok, sebem segélyt kiált.

DUNCAN.
Szód mint sebed becsűletedre vál,
Jó bajnok! – Orvoshoz vigyétek őt.
(A százados kivezettetik.)
Rosse és Angus jönnek.
Ki jő emiatt?

MALCOLM.
A hősi Rosse thán.

DUNCAN.
S minő sietség néz ki a szeméből,
Mint a ki nagy csodákat hoz hirül.

ROSSE.
Üdv a királynak!

DUNCAN.
Honnan jösz, nemes thán?

ROSSE.
Fife-ból, királyom, hol norvégi zászlók
Lengnek a légben s hűsen legyezik
Népünket. A Norvég király maga
Töménytelen haddal s az áruló
Cawdori thántól támogatva, kezdé
A bősz csatát; míg Macbethünk szilárd-
Bizton, Bellóna vőlegényeként
Csapott reája, nem alább való
Erővel; ott kárt kárra, bősz aczélt
Aczélba vágva, megtöré azok
Kevély daczát; – egy szóval, a miénk
A győzelem; –

DUNCAN.
Minő szerencse!

ROSSE.
Úgy hogy
Swenó király most békeért könyörg;
De holtjait nem engedők hogy el-
Temesse, míg Szent-Colmba tízezer
Dollárt le nem tett a kincstárnak.

DUNCAN.
Hah!
E gaz Cawdor se csalja már tovább
Szivünk bizalmát! – Menj s kiáltsd, hogy ő már
Halott – s köszöntsd czímével Macbethet!

ROSSE.
Felség, megyek.

DUNCAN.
Mit ő veszíte, Macbeth nyerte meg!
(Mind el.)

III. SZÍN.

Dörgés. A három boszorkány jő.

1. BOSZORKÁNY.
Vén hugom, hol útazol?

2. BOSZORKÁNY.
Disznót öldöstem.

3. BOSZORKÁNY.
S te hol?

1. BOSZORKÁNY.
Egy hajósné, kötényében,
Láttam, gesztenyét rejteget.
Rágta, rágta, s csemcsegett.
Mondtam: adj belőle nékem, –
De a hájas: „hess, boszorkány!”
Ordított, hogy fért a torkán.
– Ura, Aleppo felé ment
Csolnakán, de egy-szitában,
– Farkatlan patkány formában –
Majd utána evezek.
Ott leszek! ott leszek!

2. BOSZORKÁNY.
Kell egy szél? he?

1. BOSZORKÁNY.
Ide véle!

3. BOSZORKÁNY.
Mást meg én.

1. BOSZORKÁNY.
Jó! a többi már enyém;
S merre fújnak, mind a partok!
Ismerem mind, s arra tartok;
Minden zúg s sziget enyém:
El nem bú végetlenén!
Megszárítom, mint a szénát!
Hétszer-hét nap éjjelén át
Le nem húnyja szeme héját.
Kilenczszer-kilencz napig
Sorvad, fűl, nem nyughatik.
S bár hajóstul el nem veszhet:
Majd megtánczol! – Nézd csak eztet!

2. BOSZORKÁNY.
Mutasd, mutasd!

1. BOSZORKÁNY.
Hajó-tört halász hüvelyke,
Sírját ki a mélybe’ lelte.
Ezzel verem meg az útast!
(Dobszó hallik.)

3. BOSZORKÁNY.
Ha! dobok, dobok!
Macbeth jő, az út dobog!

HÁRMAN.
(összefogózva forognak, énekelnek).
Mi sors-testvérek szűntelen
A földön át, a tengeren,
Forgunk körül, körül, körül…
Hármat felém, hármat feléd, –
Még hármat, így kilencz! – elég!
Kész a bűbáj! hahó megállj!
Macbeth és Banquo jönnek.

MACBETH.
Nem láttam még ily szörnyű s szép napot.

BANQUO.
Mily messzi van Fores még? Mik ezek?
Minő aszottak s bősz külsőjüek?
Nem olyanok, mint föld lakói, bár
A földön állnak. – Élők vagytok-e?
Kérdhet-e ember? – Mintha értenék:
Egyszerre vézna újját mind aszott
Ajkára nyomja. – Nőknek látszotok:
De szőrös állotok nem engedi,
Hogy annak tartsalak.

MACBETH.
Beszéljetek,
Ha szólni tudtok, kik vagytok?

1. BOSZORKÁNY.
Üdv Macbeth! Üdv Glamis thánjának! üdv!

2. BOSZORKÁNY.
Üdv Macbeth! Üdv Cawdor thánjának! üdv!

3. BOSZORKÁNY.
Üdv Macbeth! Üdv, leendő királynak! üdv!

BANQUO.
Miért riadsz meg? félsz attól, mi oly
Dicsően hangzik? És ti, szóljatok,
Az igazság nevében! – lényetek
Káprázat-e, vagy az: minek mutat?
Hős társamat, jelen kegy és királyi
Jövő reményivel köszöntitek,
Mi őt im elragadja! És nekem
Egy szavatok sincs? De ha csakugyan
Beláttok az idő vetésibe,
Hogy mely mag erjed s nő, – melyik vesz el,
Csak szóljatok: ki sem kérem, se’ félem
Se’ kedvezéstek’, sem haragtokat!

1. BOSZORKÁNY.
Üdv!

2. BOSZORKÁNY.
Üdv!

1. BOSZORKÁNY.
Kisebb leszesz, mint Macbeth és nagyobb!

2. BOSZORKÁNY.
Nem oly szerencsés, mégis boldogabb!

3. BOSZORKÁNY.
Királyok atyja, – bár magad nem az!
Üdv hát tinektek Macbeth, Banquo, üdv!

1. BOSZORKÁNY.
Üdv Banquo, Macbeth üdv!

MACBETH.
Hó! Félig szólók, többet mondjatok!
Meghalt Sinel – s így Glamis thánja lettem –
De Cawdoré hogy’? Cawdor thánja él,
S a dolga jól megy! hogy király legyek:
Csak úgy kívül van minden hitelen, mint
Hogy Cawdor thánja; honnan – szóljatok! –
Vevétek e csodás hírt? vagy miért
Álljátok útunk’ e sivár fenyéren
Ily jós-igékkel? – szólj hát, kényszerítlek!
(A boszorkányok eltűnnek.)

BANQUO.
Földnek mint víznek vannak buboréki;
Azok közűl valók ezek. – Hová
Levének el?

MACBETH.
A légbe! A mi imént
Testtel bírónak látszék: mint lehellet
Olvadt a szélbe. – Álltak volna bár meg!

BANQUO.
S itt voltak-e, kikről szólunk, valóban?
Vagy bódító gyökért evénk talán,
Mely elménket foglyul vivé?

MACBETH.
Magod király lesz –

BANQUO.
Te magad lészsz király.

MACBETH.
És Cawdor thánja. Nem hangzott-e így?

BANQUO.
De szórul-szóra épen így! – ki jő?
Rosse és Angus jönnek.

ROSSE.
Örvendve vette hírül a király,
Győzelmedet Macbeth, s olvasva, mint
Koczkáztatád saját személyedet,
Habozva küzd: melyik dicsőbb, csodásb,
Te-é vagy ő? s erről nem szólva: – még
Az nap megint – követve léptidet,
Norvég király bősz serge közt talál,
Hol ten-kezed sötét halál müvétől
Meg nem riadva vívsz. – Mint jégeső,
Futár futárra oly sűrűn jöve:
Mindannyi hőstettid hírét hozá
S önté elébe.

ANGUS.
Minket a király
Köszönettel küld; nem díj ez, de csak
Hogy ő hozzá vigyünk.

ROSSE.
Nagyobb kegyek
Előlegéül, meghagyá nekem,
Hogy Cawdor thánjául köszöntselek –
Légy hát e czímmel üdvözölve, – az
Tied, nemes thán!

BANQUO.
Hah! az ördög is
Szólhat valót?

MACBETH.
De Cawdor thánja él,
Mért adtok én rám kölcsönzött ruhát?

ANGUS.
Él még, ki thán volt; ám nagy súlyu vád
nyom életén, mit eljátszott büne.
A norvéggal szövetkezett-e; vagy
Kezökre játszék, s födözet gyanánt volt
A lázadóknak; vagy mind kétfelől
Munkálta honja vesztét –? nem tudom.
Csak hogy kisütve rá s bevallva már
A főben járó árulás.

MACBETH.
Glamis
És Cawdor: – hátra még a legnagyobb!
– Hálám vegyétek fáradozástokért!
S te nem hiszed, hogy gyermekid királyok
Lesznek, holott nem mást igértek, ép’