© 2025 Juhász József

© 2025 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-36-9

Borítóterv: Egri Mátyás

Szerkesztette: Varga Tibor

Korrektúra: Mirkó Ágnes

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

I.

Anyutól tudom, hogy amikor megszülettem – még a mindenkinek kijáró paskolás előtt –, úgy visítottam, mint egy sarokba szorított patkány. Az emeleten nagy nyüzsgés támadt, mert aki képes volt rá, látni akarta az idegborzoló hang forrását. Bár nem voltam koraszülött, nyomban inkubátorba raktak. A sárgaságtól kezdve, szinte valamennyi újszülött kór átvonult rajtam. Aztán az anyatej csodát tett, mert amikor két hét múlva hazamehettünk, már úgy néztem ki, mint egy szokványos csecsemő. A hároméves bátyám nagy kíváncsisággal fogadott, és egyenlő félként megköszönte, hogy a kórházból hazavittem az anyukáját.

A bátyámmal az elkövetkezőkben is jól megvoltunk, különösen, ha ketten múlathattuk az időt. Nyaranta az ötven négyzetméteres nyolcadik emeleti panel nem jelentett akadályt, hogy kiéljük a kreativitásunkat, egymást túllicitálva ötleteltünk. Ilyen volt, amikor a háttérként mindig üzemelő televízió képernyőjére alkoholos filccel felrajzoltam egy rackajuh-szarvat. A mulatságot az jelentette, amikor a kép változásával a szarv – mintha mozogna – átkerült, mondjuk, egy kopasz ember fejére, majd a műsorvezetőnő hátára, és így tovább. Amikor meguntuk, közös elhatározással a fürdőszoba felé vettük az irányt. A bátyám kedvenc foglalatossága volt a kísérletezés. Ennek a szenvedélyének áldoztunk akkor is, amikor különböző anyagok összekeverésével fényjelenséget vagy gomolygó fekete füstöt sikerült előállítani. Az én feladatom csupán annyi volt, hogy ördögpatronokkal hanghatást produkáljak. Az eredmény végül az lett, hogy fél óra alatt úgy nézett ki a fürdőszoba, mint egy igazi csatatér. A rendcsinálást követően a mocsok ugyan eltűnt, de a szag továbbra is lebukással fenyegetett. A tartós huzat és a WC-illatosító sem hozta meg a kívánt hatást. A szorongattatásban, hogy elkerüljük a dorgálást, Peti apu méregdrága dezodorjával bőségesen bespriccelte a bűzt leginkább magukba szívó fürdőlepedőket és kéztörlőket, amitől aztán annyira normalizálódott a helyzet, hogy anyu hazaérkezését követő percekben megúsztuk egy választ sem váró „Mit égettetek oda, kölköcskéim?” kérdéssel.

Másnap reggel a zuhanyozást követően apu raportra hívta a bátyámat:

– Mi történt a dezodorommal, Petike? – kérdezte, miközben Peti orra alá tartotta a megdézsmált üvegcsét.

Peti, hogy időt nyerjen, kioldotta, majd újrakötötte az egyik cipőfűzőjét.

– Te még túl kisfiú vagy ahhoz, hogy ilyeneket használj. Rendben? – hangzott a megfellebbezhetetlen döntés.

– Igen, apu. Úgy lesz, apu – mondta megkönnyebbülten, aztán kiosont a fürdőszobából.

Az eset megértette velünk, hogy bizonyos dolgokat, körülményeket tiszteletben kell tartanunk, és energiát kell fektetnünk abba, hogy minél jobban megtanuljunk a felnőttek fejével gondolkodni. Amennyire ez sikerül, olyan mértékben csökken annak lehetősége, hogy valamilyen kellemetlen közjáték részesei legyünk. Például vita nélkül egyetértettünk abban, hogy nagyon nem szeretnénk, sőt, már a gondolatától is bepánikoltunk, ha anyu netán az apu-nagyi felügyeletét kéri. A nagyiról ordított, hogy nem szereti a gyerekeket, ez igaz volt még az unokáira is, akikre leginkább az ő kiérdemelt békéjének a megzavaróira, tönkretevőire tekintett. Legszívesebben a foteljében ült, és az ölébe kuporodó macskájával társalgott: „Jól ülsz, kicsikém? A mami nagyon szereti, ha melegíted a csontjait.” meg ilyenek. Még az sem zavarta, ha mi éppen jelen voltunk.

Azon túl, hogy utáltuk a tőlünk kitartóan tartózkodó, dagadt „Dormikát” – ami jelen esetben teljesen természetes, mert ugye, ki szereti, ha váratlanul megrángatják a farkát –, látványosan unatkoztunk. A nagy lakásban bóklászva kíséreltük meg agyonvágni az időt, de ez sem tarthatott sokáig, mert nagyi egyáltalán nem bízott meg bennünk. Azt szerette, ha a szeme előtt vagyunk, és természetesen mindezt rikoltozva hozta a tudomásunkra.

Közben Petinek támadt egy ötlete, aminek a megvalósítása nem tűrt halasztást.

– Nagyika, szeretnék kezet mosni. Szabad? – lépett akcióba.

– Végre valami jó! Zsuzsánna, neked sem árthat egy kis mosakodás, de ne csináljatok piszkot – jegyezte meg.

Senki nem hívott rajta kívül Zsuzsánnának. Utáltam, de nem tettem szóvá. Viszont sejtve, hogy Peti valamilyen nagyit bosszantó merényletre készül, lelkesen követtem a fürdőszobába.

Az alom, amibe Dormi üríthetett, nem fért el a WC-ben, ezért a fürdőszobában terpeszkedett. Peti az alomban kutakodva talált egy kenhető állapotban lévő macskaszardarabot, melyet egy papír zsebkendővel megfogva nagy gondossággal a láda egyik peremére kent. – „A kicsi Dormi pottyantás után ide törölte a hájas seggét” – mutatott a precízen visszahelyezett dobozra.

Sajnálatunkra a végkifejletnek nem lehettünk tanúi, mert anyu néhány perc múlva megérkezett, és pár udvarias köszönő szó után magára hagytuk a nagyit.

Apu egy ügyvédi irodát vezetett, és rengeteget dolgozott. Hét közben mi már rendszerint aludtunk, amikor hazaérkezett. De a hétvége kárpótolt bennünket. Szombaton és vasárnap ébredés után a nagyszoba nagyszőnyegén kezdődött a küzdelem. Apu volt az óriás, akit a két süvölvénynek le kellett gyűrni, és ha ez netán sikerült, ámde az óriás a megaláztatástól sírni, sőt iszonyatosan zokogni kezdett, a két elragadtatott győztes – mert aranyból volt a szívük – egy idő után nem tehetett mást, mint vigasztalni, dédelgetni kezdte az óriást, ami – hogy visszanyerhesse önbecsülését – természetesen egy újabb viadalba torkollott.

Gyakran megtörtént, hogy anyu ebédre hívó szava vetett véget a tusának, melyet – még ebéd előtt – egy anyu zsörtölődésétől kísért közös zuhanyozás követett.

Mint derült égből a villámcsapás, apunak egyik napról a másikra súlyos hasi panaszai lettek. Azonnal kórházba került, ahol másnap sikeresen megműtötték. Közel egy hónap múlva került haza, hasán egy tíz centis vágással. Ezt tüzetesen megvizsgálhattunk, de akkor még csak nem is sejtettük, hogy ez a vöröslő, kissé duzzadt csík azt jelenti, hogy a mi szombat-vasárnapi együttléteinknek vége szakadt.

Ettől kezdve apu folyamatosan vigyázott magára: „Csak semmi hirtelen mozdulat, semmi erőfeszítés”, mondogatta közeledésünkkor, és ilyenkor egyre inkább az aggódó és egyben számonkérő szülő arcát vette fel, Peti szerint „Fénysebességgel távolodik tőlünk”.

Amikor az iskolából hazaértünk, és apu véletlenül éppen otthon tartózkodott – ellentétben anyuval –, ő mindig azt várta el, de inkább követelte, hogy először mindent rakjunk helyre, aztán beszámolhatunk az iskolai eseményekről. Igen ám, de a rendcsinálással elveszett a lendület, és utána apu kérdésére, hogy „Na, mi történt a suliban?”, rendszerint egy rosszkedvű „Semmi” vagy „Mint mindig, okítás zajlott” volt a válasz.

Anyu viszont nem tartott távolságot. Tőle bármit kérdezhettünk, neki akármit elmondhattunk, már kölyökkorunkban is cimboraságot vállalt velünk. Erre akkor jöttünk rá, amikor egy nyári szünetben, ismét az idő hasznos és szabad felhasználása mellett döntve, kutyaszorítóba kerültünk. Helykihasználás végett, a fürdőszoba- és WC-ajtó kivételével, a panel minden nyílászárója elhúzható volt. A két fehérre mázolt, csillogó felület folyamatos kísértést jelentett számunkra mindaddig, amíg Peti agyából ki nem robbant az ötlet, hogy „Csináljunk a WC-ből egy igazi klotyót vagy budit, kinek mi tetszik”. Előkerültek a filcek és a zsírkréták, majd nyomban akcióba léptünk. Peti írta a szövegeket, én pedig – mivel a bátyámnak nem volt rajzkészsége – a rajzokat „alkottam”. Rövid idő alatt az összes addig látott WC-firka a kínálkozó felületre került.

A kifejezések és ábrák nem jelentettek számomra nagy problémát, mivel már egészen kicsi koromban tisztázódott, hogy ami apának és Petinek van, az nekem nincs, viszont anyának sincs, így már rendben is van ez az állapot.

Minden talpalatnyi helyet hasznosítva, úgy dél körül elkészült a „műalkotás”. Kellő távolságból szemlélve eget verő ricsajjal ünnepeltük a teljesítményünket. Amikor felfokozott állapotunk némileg csökkent, eszembe jutott, hogy mindez ugyan gyönyörű és izgi – bár némelyik ábrát akkor még nem is értettem –, de mi lesz, ha apu meglátja ezt az egészet? Amikor szóvá tettem, Peti arcára ráfagyott a vigyor: „Gyorsan tüntessük el”, kezdeményezte, majd nyomban egy szivacsot ragadva dörzsölni kezdte a firkákat. Két-három kísérlet után Peti ösztönzésére felhívtam anyut a munkahelyén.

– Szia, anyu!

– Hali, kincsem! Mondd, mi a gond nálatok?

– Nincs semmi baj, csupán azt szeretném megtudni, hogy mivel, milyen szerrel szoktad a fürdőszobaajtót tisztítani?

– Minek az neked, kincsem?

– Petivel elkezdtünk egy kis rendcsinálást, ahhoz kell – válaszoltam határozottan.

Miután anyu beavatott a munka rejtelmeibe, nyomban nekiláttunk. Rendszerint Peti eszelte ki az ökörségeket, amihez én minden fenntartás, megfontolás nélkül csatlakoztam, viszont a részletek kidolgozásában én voltam a jobb. Most is átvettem az irányítást, és Petit folyamatos és célzott tevékenységre ösztökélve lendületesen csiszkoltunk[1]. Ennek ellenére még a felénél sem tartottunk, amikor megérkezett anyu. Néhány másodperc dermedt csend után (miután már betelt a látvánnyal) megkaptuk a magunkét: „Tiszta hülyék vagytok, kölkeim! Hogy jut ilyesmi az eszetekbe? Nem vagytok egészen normálisak!”, de a végén már röhögcsélt. Aztán percek múlva már hárman folytattuk a helyreállítást. Mire apu hazaérkezett, csupán csak néhány nehezen felfedezhető elszíneződés emlékeztetett szorultságunkra.

1. 1 Súroltunk.

Az első emlékezetes ütközést önmagammal az óvodában éltem meg. Nem az anyutól való időleges elszakadás okozott gondot, hiszen Peti is reggelente iskolába ment, délután pedig mindenféle csuda élménnyel jött haza, és ilyenkor anyu csak őt hallgatta. Ami, bevallom, nem nagyon tetszett, és rendszerint mindent elkövettem, hogy magamra vonjam a figyelmet azt kockáztatva, hogy ettől meg Peti lesz dühös, és alkalomadtán majd némi haj- vagy fülcibálással törleszt.

Az első napon, miután megismertük az óvó néniket, érkezési sorrendben kiválaszthattuk a jelünket, ami aztán elkísért az óvodai lét végéig. Mivel alaposan meg voltam szeppenve, az én határozott anyukám szokásához híven nem vacakolt, hanem átvette az irányítást, és egy arany- és ezüstszínű csillagokkal díszített csákó mellett kötött ki. Amikor aztán az óvó néni szóvá tette: „Kedves anyuka, vajon ez a jel a kislányának is megfelel?”, anyu változatlan lendülettel reagált:

– Ugye, kincsem, neked is tetszik ez a tündéri csillagos csákó?

– Igen, anyu – mondtam halkan, pedig én egy egészen más jelet választottam volna. Egy kislányhoz jobban illőt, de nem mertem az anyukámnak ellentmondani, inkább éveken keresztül utáltam ezt a jelet, és vágyakoztam egy kislányos piros szívecske-, színes pillangó-, de akár egy kis virág-jel után, de nem szóltam senkinek.

Már iskolás voltam, amikor – nem emlékszem pontosan, hogy a második vagy a harmadik év utáni szünetben – apu egyetemi évfolyamtársával és annak családjával nyaralni mentünk Franciaországba, a tengerpartra. Két velem hasonló korú lányuk volt, Timi és Móni, akiket már évek óta ismertem. Többször voltunk náluk vendégségben, és a panel után mindig lenyűgözött a lakásuk tágassága, a belső tér magassága és az antik bútorok szépsége. Egy cseppet sem irigykedtem, csupán csodáltam ezt a miénktől különböző világot. A mama, Irma néni zenetanár volt, és zongorát tanított. Timi hegedülni, Móni zongorázni tanult. Amit viszont már némi irigységgel szemléltem, hogy a két lány minden alkalommal kifogástalan öltözékben jelent meg, és mindig a körülményeknek megfelelően viselkedett, és mindez a legnagyobb természetességgel történt.

Apu már az utazás előtt egy héttel listákat készített külön a „feltétlenül” és külön az „ajánlottan” magunkhoz veendő tárgyakról, és persze a „ha van még hely” címszó alatti lajstrom sem maradt el. Anyu kivételével Petinek és nekem is többször ellenőriznünk kellett a listákat és a csomagok tartalmát, nehogy valami lemaradjon. Ennek ellenére az út során több esetben azért kellett megállnunk, mert apunak kétsége támadt, hogy például a piperetáskát valóban a kocsiba rakta, vagy újabb költségtényezőként annak beszerzéséről is gondoskodni kell.

Késő délután érkeztünk meg a tengerpartra. Az apartman elfoglalását követően anyu, Irma néni és mi, gyerekek – nem kis izgalommal – elindultunk a nagy víz irányába. A település, de különösen a tengerpart fényárban úszott. A szinte egymásba érő vendéglátóhelyek teraszán, de az utcákon és átjárókban is rengeteg vidám ember nyüzsgött. Mindenütt árusok, utcazenészek, sőt zenekarok vonzották a nagyérdeműt. A legnagyobb sikere egy Vivaldit játszó kamaraegyüttesnek volt. Minden számot hosszan tartó ováció követett. Anyut, de különösen Irma nénit csak nagy nehézségek árán sikerült az egyéb látni- és hallanivalók irányába terelnünk.

Határozott célunk is volt. A szülők minden gyereknek beígértek egy nekik leginkább tetsző nyári ruhát, és még hozzátették, hogy az ár nem jelent akadályt. A fagyi eltüntetését követően betértünk az első útba eső, gyerekruhákat is áruló üzletbe. Én nyomban kiszúrtam egy rózsaszínű, habos-babos, csupa fodor ruhát, amelyet magamhoz fogva és – ahogy a TV-ben láttam – kihívóan pózolva mutattam a lányoknak, és közben megjegyeztem, hogy „Ezt a szörnyűséget biztos, nem fogom kiválasztani”. Anyu félreérthette a jelenetet, mert térült-fordult és megvásárolta nekem azt a borzalmat, ami ellen most sem tiltakoztam. Nem akartam anyukámat megbántani. A lányok hűen önmagukhoz, csupán egy nekem szánt mosollyal nyugtázták a helyzetet. Ezek után az általuk választott ruha – különösen Timié – lett számomra az álmok álma, amely után titokban sóvároghatok.

Másnap reggel – miközben magamra húztam a rózsaszín „habcsókot” – elhatároztam, hogy még a nyaralás alatt valami történni fog a „drága termékkel”. Az utolsó előtti nap – tudva, hogy apu jóvoltából másnap úgyis pakolni kell, tehát szó sem lehet fürdésről és strandolásról – este, hazafelé menet az egyik útba eső játszótér valamilyen eszközét próbálgatva beakadt a ruhám hátsó fele, amelynek következtében az jó tíz centis szakadást szenvedett. Hogy fokozzam az esemény hitelességét, a combom megfelelő pontján még egy enyhe karcolást is ejtettem. Amikor előadtam a történetet, nagy volt a sajnálkozás, úgy fél óráig mindenki velem foglalkozott. A lányok sejtve, hogy turpisság lapulhat az eset mögött, kissé túljátszva szánakoztak. A továbbiakban tompította bennem a siker érzetét, sőt, némi ijedelemre adott okot, hogy anyuék a karcolás miatt orvoshoz akartak vinni, de szerencsére apunak eszébe jutott, hogy a magával hozott elsősegélycsomagban jód is van. Így megúsztam egy ecseteléssel.

Mindig örömet jelentett, ha anyu nyaranta – igaz csak nagy ritkán – Lizára bízott bennünket. Ő anyu bátyjának a lánya, vagyis unokatesóm. Minden találkozáskor alig vártam, hogy hármasban maradjunk, mert akkor azonnal elkezdődött valami olyan, amit csak Lizával éltem át. A nagy korkülönbség (tizenöt év) sem zavarta az együttléteinket.

Liza több évig balettozott, mígnem egy banális utcai balesetnél lábtörést szenvedett. Így ugyan egy életre megmaradt benne a klasszikus balett és leágazásai, a rock- és jazzbalett iránti felülmúlhatatlan vonzalom, de az aktív, hivatásszerű táncnak vége szakadt.

Keresve-kutatva a lehetőségeit, egy informatikával foglalkozó főiskola elvégzése után megszállottan a kreativitást igénylő szakmák elsajátítására összpontosított. Kitanulta a könyv-, illetve a virágkötészet, a játékkészítés mesterségbeli fogásait, sőt valamilyen grafikával összefüggő képesítést is szerzett. A balett után beállt ürességet állandó fizikai és szellemi pezsgéssel kísérelte meg semlegesíteni. Később egy beszélgetés során elmondta:

– Tisztában vagyok azzal, hogy éppen ez a folyamatos mozgás, vibrálás, az állhatatosság hiánya, ami, ha nem is nullára, de folyamatosan csökkentette és csökkenti annak lehetőségét, hogy valamilyen foglalkozásban meglássam az eszközt arra, hogy ez a fel-felbukkanó üresség egy életre eltűnjön. Az egész úgy történik – mondta mélyet sóhajtva –, hogy amikor a kiválasztott munka kezdi elveszíteni az újdonság varázsát, és egyre gyakrabban jelentkezik egy meghatározhatatlan, de kínzó hiányérzet, tapasztalatból tudom, hogy ezután előbb-utóbb rám telepszik a félelem. Mégpedig attól, hogy az agyamat, tudatomat egész nap egyetlen kérdés foglalkoztatja: mindennek mi az értelme, és nyomában a válasz, hogy: semminek sincs semmi értelme. Ekkor a félelem a legmagasabb fokozatra kapcsolva maga alá gyűr, és én menekülök: a „majomkerék újra mozgásba lendül”.

Egy csendes és nyugodt nyári estén, amikor Peti vívóedzésen volt, apu pedig még nem tért haza a munkából, anyu az ablak előtti fotelben olvasott. Én körülötte téblábolva szerettem volna beszélgetni úgy, hogy közben nem akartam megzavarni az olvasásban. Mint általában, anyu megérezhette a szándékomat, mert – félretéve a könyvet – felém fordult:

– Mit akarsz mondani, kincsem?

– Anyu, de biztos, hogy nem zavarlak? – aggodalmaskodtam.

– Rukkolj elő a farbával, halljam! – mondta mosolyogva.

– Igazából meg szeretnélek kérni, hogy beszélj nekem Liza gyerekkoráról.

– Miért nem Lizát kérdezed?

– Már többször megpróbáltam, de mindig valahogy elkerülte a választ. Tudod, anyu, én Lizát nagyon kedvelem, és sok mindenben a példaképemnek tekintem – mondtam lelkesülten.

– Még szerencse, hogy csak sok mindenben és nem mindenben. Azért Lizának voltak olyan események az életében, amiket nem szeretném, ha követendő példának tekintenél.

– Mire gondolsz, anyu?

– Úgy látom, elkerülhetetlen, hogy ne csak Liza gyerekkoráról beszélgessünk, hanem kissé tágítsuk a kört. Különben is, te már úgyszólván nagylánynak számítasz, idestova tizenkét éves leszel – mondta elgondolkodva, miközben eléje kuporodva a térdére hajtottam a fejem. – Liza szülei, amikor összeházasodtak, még a huszadik évüket sem töltötték be – kezdte alig hallhatóan. – Tele voltak szerelemmel és energiával. A közös életük minden percét élvezték. Szerettek táncolni, zenét hallgatni és bulizni. A házasság alig változtatta meg az életüket, talán annyiban, hogy az esemény után az éjszakákat is együtt tölthették, és ezt senkinek sem állt módjában kifogásolni. Boldogan éltek, mígnem Dórinak – Dóri néninek – addig szinte homorú hasa elkezdett domborodni, a mellei pedig megduzzadni. De nem tulajdonítottak nagy jelentőséget a változásnak. Arra gondoltak, hogy a rendszeres étkezés következménye lehet ez a kis alakváltozás. Abban maradtak, hogy majd ezután jobban vigyáznak az étkezésükre, és folytatták addigi életüket. Még az sem változtatott a hozzáállásukon, hogy a menzesz a megszokott időben elmaradt. Amikor aztán rendszeres hányingere lett Dórinak, még akkor sem a nőgyógyászhoz, hanem a körzeti orvoshoz fordultak. Végül is a nőgyógyásznál vált számukra egyértelművé, hogy amit nagyon nem szerettek volna, aminek lehetőségére istencsapásként gondoltak, az bekövetkezett.

– Áldott állapotba került – mondtam felvillanyozva.

– Igen-igen, rendes körülmények között lehet így is nevezni. Sőt, talán ez a legtalálóbb kifejezés, de ebben az esetben ezt katasztrófaként élték meg, annál is inkább, mert kifutottak az időből…

– Kifutottak az időből? – vágtam közbe, és szembefordultam anyuval.

– Hogy nincs mit tenni – válaszolta kissé zavartan. – Hogy meg kell szülni a babát.

– Jó, ezt tudom, de mit lehetett volna tenni? – kérdeztem egyre izgatottabban.

– Tudod, kicsim, ha valakit megerőszakolnak, vagy a vizsgálatok során kiderül, hogy a baba életképtelen, netán súlyosan sérült, illetve olyan állapotban van, ami veszélyezteti a kismama életét is, akkor lehetőség van a terhesség megszakítására.

– De anyu, náluk ugye nem volt egyik sem? Akkor meg mi az, hogy kifutottak az időből? – makacskodtam.

– Nagyon megragadtunk ennél a problémánál – jegyezte meg kissé ingerülten, majd nagyot sóhajtva folytatta. – Maradjunk annyiban, ahogy már korábban is említettem, hogy nagyon fiatalok voltak, hiányzott náluk mindenféle tapasztalat ahhoz, hogy reálisan ítéljék meg a helyzetüket – mondta, és olyan mozdulatot tett, mintha fel akarna állni a fotelból.

Igaz, hogy a kérdésemre nem kaptam választ, de anyu ingerült hangjától annyira megrémültem, hogy felhagytam a kutakodással, és bocsánatkérően ismét anyu térdére hajtottam a fejem. Majd a beállt csendben csak annyit mondtam:

– Igen, anyu. Aztán?

– Aztán a várt időben megszületett Liza egészségesen, egy életrevaló baba igényeivel. De az általában jellemző szeretetteljes légkör helyett a „minek jött ez a nyakunkra” és a „bárcsak ne lenne, de ha már jött, miért nem fiú lett” megjegyzések vették körül. Egy idő után a szülők folytatták korábban megszokott életmódjukat. Lizát rendszeresen a rokonokhoz vagy ismerősökhöz passzolták, úgyhogy szinte többet volt máshol, mint a szüleivel.

Egyszer Liza, amikor a gyerekkoráról beszélgettünk, mutatott egy megviselt fényképet. Egy szoba volt látható rajta, tele táncoló, valamint a fal mellé húzott asztalnál dohányzó és iszogató fiatalokkal. „Ők a szüleim”, bökött rá egy szorosan egymáshoz simulva táncoló párra. „Ez házibuli?” – kérdeztem. „Igen, és éppen a mi lakásunkban”, válaszolta Liza, amire rákontráztam: „És te éppen hol voltál?” Ekkor Liza kivette a kezemből a képet, majd a fény felé fordítva a szoba egyik homályos sarkában, egy kispárnán vagy összehajtogatott pléden kuporgó négy-ötéves kislányra mutatott.

Amikor Liza születése után nyolc évvel megérkezett – az akkor már – a szülők által is várva várt tesó, Liza körül a helyzet csak annyiban változott, hogy rövid idő után ő vette át a pesztra szerepét. Zolika lett a szülők „csillaga-virága”, akinek minden rezdülését figyelték, és ha netán Zolika egynél többet tüsszentett, akkora lett az aggodalom, mintha még aznap összedőlni készülne a világ. A körülmények ellenére Liza rajongásig szerette az öcsikéjét. Alig várta, hogy kettesben maradjanak. Ez viszont egy idő után – szembetűnően – azzal járt, hogy amikor Liza megjelent a színen, a kicsike – akár az anyja öléből is – hozzá kéretőzött. Nem telt el sok idő, amikor nyilvánvalóvá vált ez a kölcsönös, felülírhatatlan vonzalom, és egyre gyakrabban hangzott el a mama részéről, ha Liza dédelgetni kezdte a kicsit, hogy „Nincs más dolgod?”, vagy „Nem látod, hogy Zolika pihenni akar?”.

A szülői szereteten kívül Liza szinte semmiben sem szenvedett hiányt. Volt saját rádiója, televíziója, CD-lejátszója. A balett mellett karatézott, úszott és még az iskola állította elvárásoknak is kifogástalanul eleget tett.

Egy szülői értekezletet követően – az anyja kérdésére válaszolva –, az osztályfőnöke lelkesen méltatta Liza iskolai teljesítményét: „Úgyszólván tökéletes, ami a tanulmányi eredményeit illeti”, zárta az értékelést. „Úgyszólván? Akkor mégis van valamilyen gond”, jegyezte meg a mama elkomorodva. „Tán a viselkedésében van valami kivetnivaló, tanár úr?” „Nem fogalmaznék ilyen kategorikusan”, válaszolta a tanár. „Az órákon figyel, együttműködő, mondhatnám úgy is, hogy mintaszerű. Viszont azt figyeltem meg, hogy nincs állandó barátnője. Illetve, szinte mindig van valaki, de egyik kapcsolat sem tartós. Ezek a baráti kapcsolatok az elején ígéretesnek indulnak, aztán történik valami… Nézze asszonyom, lehet, hogy furcsa ez a nagy odafigyelés” jegyezte meg kissé zavartan, „de Liza az osztály legtehetségesebb tanulója, és nem közömbös számunkra, hogy mi lesz a sorsa. És…” „Dehogy furcsa, tanár úr!”, vágott közbe Liza anyja. „Sőt, köszönjük az odafigyelést. Én csupán annyit fűznék hozzá, hogy mi sem ismerjük az okot, helyesebben tanácstalanok vagyunk. Az biztos, hogy Liza mindent megkap, amire egy tizenhárom éves lánynak szüksége lehet”, mondta a zavarától bosszúsan.

Amikor Liza este hazaért a karateedzésről, az anyja már az ajtóban letámadta: „Mi a csudát csinálsz te az iskolában?” „Miről van szó?”, kérdezte szenvtelenül. „Összevissza kavarsz mindenkivel. Téged az sem zavar, hogy a szüleidet ilyen kellemetlen helyzetbe hozod?”, mondta az anyja dühödten. „Még csak nem is sejtem, hogy mire célzol. Úgy tűnik, neked a kitűnő sem elég, anyám!”, jegyezte meg ridegen, majd a kabátját gondosan a fogasra akasztotta, majd behúzta maga mögött a szobája ajtaját. Örömmel nyugtázta, hogy anyja nem nyomul utána, hanem az ajtó közelében monologizál. A „falra hányt borsót” még hallotta, de miután bekapcsolta a magnót, Sztravinszkij: Tűzmadár szvit hangjai mindent elnyomtak.

– Azt hiszem, első alkalomra ennyi elég – mondta anyu nyújtózkodás közben. – Van mit megemésztened. Majd alkalomadtán folytatjuk. Jó lesz így, kincsem?

– De még mennyire! – válaszoltam lelkesen.

– Különben is, hallom apu szöszmötölését – kászálódott fel a fotelból. – Na, húzzunk ki tálalni – paskolt könnyedén a fenekemre.

Együttléteink Lizával rendszerint rajzolással kezdődtek. Akkor – előttem még ismeretlen okból – Liza mindenből családot csinált. Így született meg például az almacsalád, a virágcsalád, egy életszerű, de mindig harmonikus történettel összekötve. Amikor aztán Liza egy alkalommal hangya családot rajzolt, Peti a rajz és a rajzolás iránti utálatnál fogva foghegyről odavetette:

– Ez szar!

– Hogyhogy? Miért mondasz ilyet? – kérdeztem megütközve.

– Mert a hangyák rengetegen vannak egy családban, itt meg csak nyolc szarakodik.

Liza nem sértődött meg, hanem percek alatt papírra vetett egy utcarészletet egy járda melletti fával és egy a dolgát éppen a fa tövében elvégző kutyával. Egy fiú is látható a helyszínen, amint egy kislapáttal éppen a „produktumot” próbálja egy zacskóba tuszkolni. A mű címe: „Peti munka közben”.

Amikor Peti megpillantotta a rajzot, néhány másodpercig dermedten állt, majd üvöltve a papír után kapott, de Liza résen volt, és a magasba tartva pillanatok alatt összehajtotta, majd eltüntette a céltárgyat. Ettől Peti még dühösebb lett, és Lizára rontott. Ezt én sem nézhettem tétlenül, és Petire csimpaszkodtam. Sok percig tartó dulakodás, birkózás következett, míg végül sikerült semlegesíteni Petit, aki aztán duzzogva a fürdőszobába vonult.

Mi a rendrakást követően videón filmet néztünk, akkor éppen – orosz előadásban – a Hattyúk tava balettből részleteket. Ahogy felcsendült Csajkovszkij zenéje, Peti nem sokáig bírta az elszigeteltséget. Először a szoba bejáratához kúszva figyelt, majd amikor Liza a szokásához híven beszélni kezdett a mű keletkezéséről, a koreográfiáról, a táncosokról és magáról a táncról, lassan és óvatosan mögénk lopakodott.

A nap fő attrakciója ebéd után a legnagyobb Bach és Presser Gábor zenéjére, Fodor Antal által koreografált Próba című rockbalett volt. Liza szinte tökéletesen ismerte a koreográfiát. Mielőtt a készülékbe csúsztatta a kazettát megjegyezte, hogy aznap huszonnegyedszer látja. Időnként megállította a lejátszót, és néhány – a filmben látott – egyszerűbb lépést és mozdulatot mutatott be, mi pedig – több-kevesebb sikerrel – visongva megkíséreltük utánozni.

Az általános iskola negyedik osztályának a téli szünetében – örömömre – ismét Lizával lehettünk. Egy nagy hancúrozás közbeni pihenő során – aminek természetesen része volt a tánc is –, Peti egyéb elfoglaltságát kihasználva, Liza – átölelve a vállamat – maga mellé ültetett.

– Mondd csak, Zsu, nem szeretnél rendszeresen a tánccal foglalkozni?

– Azt is lehet? És hogyan? – kérdeztem meglepetten. – De hát nekem suliba kell járnom.

– Úgy is lehet. Tudod, létezik egy olyan intézmény, hogy Balett Intézet, ahol a hozzád hasonló tehetséges gyerekeket tanítják. Ahhoz, hogy ide bejuss, felvételizned kell, és ennek hamarosan elérkezik az ideje. Én nagyon-nagyon bízom benned. Mindened megvan ahhoz, hogy sikerüljön. A lelked, az alkatod, az eszed, a zene és a tánc iránti érdeklődésed, valamint érzéked, mind-mind arra utal, hogy ha te is akarod, és a szüleid is beleegyeznek, neked ott a helyed – mondta csillogó szemmel. – Azt hiszem, először anyukáddal kellene beszélned, de egy olyan alkalommal, amikor ketten vagytok, és békés a hangulat. Aztán ha ő melléd áll, az apukád biztosan nem tiltakozik. Lényeg az, hogy te nagyon akard. Mit szólsz, nagyon akarod?

– Nagyon-nagyon szeretném! – mondtam halkan, és közben erősen bólogattam.

– Az sem jelent akadályt, hogy nincs különösebb előképzettséged. Ott olyan bácsik és nénik vannak, akik felismerik a tehetséget – fűzte hozzá mosolyogva.

Anyu magyar–történelem szakos tanárként végzett az egyetemen, de csak rövid ideig oktatott. Peti születése után, hogy több időt szentelhessen a gyereknevelésre, könyvelőnek képezte át magát. Gondolom, az irodalom mellett, a komolyzene iránti érdeklődésének köszönhető, hogy egészen kicsi koromban mi hárman – és néha-néha apu is – rendszeres látogatói lettünk az Operaház vasárnap délelőtti gyermek- és ifjúsági programjainak. Kezdetben anyu – a korkülönbség miatt – külön-külön kis frappáns történetekkel hangolt rá bennünket az aktuális produkcióra. Aztán ha szükségesnek tartotta, az előadás közben sem mulasztotta el a fülünkbe súgni, hogy miért énekel bánatosan a néni, vagy történetesen miért haragszik a bácsi. Ilyenkor azt szerettem a leginkább, ha anyu az ölébe ültetve átölelt, és a továbbiakban így néztük, hallgattuk, ami a színpadon történik.

Egy ilyen alkalommal anyu fülébe súgtam:

– Anyu, szeretnék felvételizni a Balett Intézetbe.

Hosszú ideig nem érkezett válasz. Amikor a zenekar fortét játszott, a fülemhez hajolva mondta:

– Otthon megbeszéljük, jó? – Aztán lágyabb hangon hozzáfűzte: – Majd beszélgetünk róla.

Több nap telt el úgy, hogy a balettról egy szó sem esett. Már éppen azon töprengtem, hogyan tegyem ismét szóvá, amikor egy vasárnap délután anyu alkalmasnak találta az időt arra, hogy végre beszélgessünk. Valóban békés volt a hangulat. Apu az ölébe ejtett könyvvel a fotelban szunyókált, míg Peti a barátaival kószált. Anyu helyet foglalt a kanapén, majd magához intett. Mellé kuporodtam, és az ölébe hajtottam a fejem. Ő percekig némán a hajamat simogatta, majd végre halkan megszólalt:

– A múltkor súgtál nekem valamit az operában.

– Igen, anyu, és még mindig nagyon szeretném.

– Kétségtelen tény, hogy a balett egy gyönyörű dolog… És én is… nagyon szeretem nézni, amit azok… azok a csodálatos táncosok a színpadon produkálnak – fogalmazott tőle szokatlan vontatottsággal. – Azt hiszem, nem vagy tisztában azzal, kincsem, hogy mivel jár, mit kell kiállnod addig, amíg… Mennyi önsanyargatással, lemondással jár ez a hivatás, és mekkora a lehetősége annak, hogy a rengeteg munka ellenére sem jön az elvárt eredmény.

– Ezt nem értem, anyu. Ha én jól tanulok, akkor mi baj lehet?

– Hiába vagy tehetséges és szorgalmas, ha bármi történik menet közben a testeddel, például megsérülsz a gyakorlás során vagy valamilyen betegséged támad, máris hátrányba kerülsz a többiekkel szemben.

– Akkor majd meggyógyulok – szóltam közbe energikusan.

– Valóban, ez a lehetőség is fennáll. Az előbb már említettem, hogyha bármi történik, valami olyan, ami tartósan gátol a fejlődésedben, a táncban, és ez a felmérő vizsgán megállapítható, gyorsan megköszönik az addigi ottlétedet. Gondolj Lizára, kincsem.

– Jó, de nekem nem volt balesetem – mondtam szipogva.

– Így igaz, és remélem, a jövőben sem lesz. – Itt szünetet tartott, mert apu mocorogni kezdett a foteljében, és az ölében heverő könyv a szőnyegre csúszott. Majd, amikor apu ismét békésen szuszogni kezdett, suttogva folytatta: – Tegyük fel, hogy esetedben minden a legnagyobb rendben megy, és táncművész leszel. Telnek-múlnak az évek, és harmincöt-negyven éves korodban döntened kell, hogy az elkövetkező – remény szerint – hosszú életed során mivel akarsz foglalkozni.

– Miért kell ezen gondolkodni?

– Azért kincsem, mert nagy általánosságban a balett-táncosok teste a rendszeres és kemény igénybevételtől annyira elhasználódik, hogy… Ismerek egy balett-táncost, aki negyvenöt évesen mankóval jár. Jó, igaz, hogy nem gyakori állapot, de van, létezik. Visszatérve hozzád, a kérdés tehát az, hogy abban a bizonyos szempontból kritikus életkorban, milyen lehetőséged lehet. Ha maradsz a táncnál, maximum és jó esetben koreográfus lehetsz.

– És én akkor már sohase táncolhatok? – kérdeztem csüggedten.

– Dehogynem, már hogyne táncolhatnál – válaszolta megkönnyebbülten. – Keresünk egy olyan iskolát vagy klubot, ahol balettot is tanítanak. Ezt megígérem, és biztos, hogy nem fogsz csalódni – tette hozzá felszabadultan.

Néhány hét múlva, egy keddi napon reggelizés közben anyu jelezte, hogy egy közelben lévő tánciskola nyílt napot hirdetett, és ha nincs kifogásom ellene, akkor munka után odamegyünk megnézni az ottani körülményeket. Aztán ha úgy találom, hogy minden rendben, akár be is iratkozhatok.

Petivel együtt a megjelölt időpont előtt úgy tíz perccel a helyszínen voltunk. Az előtérben rengeteg gyerek és fiatal nyüzsgött, vagy valamilyen határozott cél felé igyekezett. A tájékozódni kívánók külön csoportot alkottak. Gyorsan megszámoltam: velünk együtt huszonhárom anyuka és kissé elkülönülve egyetlen apuka a kislányával, valamint huszonhat gyerek várakozott.

Pontosan öt órakor megjelent egy nagyon jó alakú, mosolygós – anyu szerint – ötven körüli nő, aki bevezette a társaságot egy terembe, majd a bemutatkozást követően beszélt a lehetőségekről, a házirendről, és a kérdésekre válaszolva még sok mindenről. Én izgalmamban vacogtam, és csak annyit jegyeztem meg, hogy ő a balett-tanár és a foglalkozások kedden és csütörtökön öt órától nyolc óráig tartanak. Kedden balett és jazzbalett, csütörtökön ugyanebben az időpontban néptánc.

Időközben – általános érdeklődést keltve – megérkezett a jazzbalett-tanár is. A bemutatkozásából megtudtuk, hogy huszonhat éves, végzett táncművész és tanár. Peti lenyűgözve meredt a kidolgozott izomzatú – és a kíváncsian rászegeződő pillantások által sem zavartatva –, természetesen és harmonikusan mozgó jelenségre. Megpróbáltam kitalálni, hogy mire gondolhat Peti. Az ámulat nyilvánvaló volt. Szinte hallottam a szívesen használt szófordulatát: „Ez egy profi, profi a javából! Ennél az ütős ürgénél már nem is cikis, lányos hóbort táncot tanulni”. A Peti arcára kiült átszellemült mosoly és a tanáréhoz hasonlító testtartás azt sugallta, hogy a gondolatolvasásommal nem állhattam messze a valóságtól.

Amikor véget ért a hivatalos program, anyu szót váltott a jazztanárral, Zoli bácsival, aki miután engem szemügyre vett és elégedetten bólintott, a tőlünk távolabb álló Petihez fordult:

– Mondd csak, neked nem lenne kedved táncolni?

– Végül is, miért ne! – válaszolta hegykén, és közben látszott, hogy örömében legszívesebben üvöltve cigánykereket hányna.

Én sem voltam boldogtalan. Amire vágytam, teljesült, és most fordult elő első alkalommal, hogy Peti mögöttem gyalogolt – szülői beleegyezéssel engem követve azt teszi, amit én kezdeményeztem.

Petiről már az általános iskola alsó tagozatában kiderült, hogy a tananyagok elsajátításában magasan az iskolatársai felett áll. Másodikban a harmadikos, ötödikben a hetedikes anyagot tanulmányozta sikerrel. Viszont a készségtárgyak közül a rajz és az ének folyamatos ütközési felületet jelentett. A suliban közel három év kellett ahhoz a felismeréshez, hogy például, amikor Petinek az ívelt oldalú pohár helyett egy robusztus hordó sikeredett, vagy a kiállított váza Peti rajzlapján leginkább cumisüvegre hasonlított, akkor a produkció mögött nem a balhét, a röhögést provokáló fiús vagy kamaszos szándék munkált, hanem az a sajnálatos tény, hogy a bátyámnak a rajzhoz egy fikarcnyi tehetsége sem volt.

A tanárnak – valamilyen pedagógiai módszert képviselve vagy saját kútfőből építkezve – szokásává vált, hogy negyedévente a legjobb és a legkevésbé sikerült rajzot az osztályteremben egy szembetűnő helyre kifüggessze. A legjobb fölé „Ez igen, gratulálok!”, míg a legkevésbé tetsző rajz fölé „Vajon mi akart lenni?” címszó került. Peti produkciója több alkalommal is az utóbbi felirat alatt foglalt helyet.

A jó hallás birtokában az éneklésnél az jelentette a problémát, hogy a valóban alig elviselhető énekhang hallatán az osztálytársak – a tiltás ellenére – minden esetben olyan harsogó, majd nyerítő röhögésben törtek ki, amely percekig minden más hangot elnyomott, még az énektanár dühös kiabálását is. Szinte természetes, hogy ezek után Petiből a megfelelési szándék minimuma is kiveszett, aminek aztán az lett a következménye, hogy az énektanár toleranciája Peti iránt úgyszólván a nullára sorvadt. A kettős prés hatásaként jelentkező belső feszültségét Peti úgy igyekezett csökkenteni, hogy sorozatosan akcióba lendült. Például az énektanár hangvilláját pálpusztai sajttal illatosította, míg a rajztanár zakójának a belső zsebébe papír zsebkendőbe csomagolva több élő, büdösbogarat csúsztatott. A hatás nyilvánosan az énektanárnál mutatkozott meg, amikor az óra második felében, a közös énekléshez készülve a kézfejéhez pattintott hangvillát a füléhez közelítette. Majd a számtalanszor gyakorolt folyamatot megszakítva lassan ingatni kezdte a fejét, és alig észrevehetően körbeszimatolt. Aztán hirtelen hátat fordított az osztálynak, és a kezét szagolgatta. Amikor eljutott a hangvilláig, néhány másodpercig mozdulatlanul állt, majd lassan visszafordult, és kínosan hosszú ideig a társaságot szemlélte, aztán az ajtó felé indult.

– Azonnal jövök – szólt vissza a folyosóról.

A csendet az első padban ülő jófiú és eminens Bakács törte meg:

– Mi történhetett a tanár úrral? Csak nincs valami baja?

– Mi történt, mi történt… Nem láttátok hogyan szaglászta a kezét? – szólalt meg Szamóca, az osztály bohóca. – Biztosan elfelejtette megmosni a kezét a nagydolga után – mondta finomkodva, és közben a történéshez feltételezett mozdulatokat ismételgette. – Felfogtad, öcsi? – kiabálta a megjegyzését követő hangzavarban Bakács felé fordulva. – Úgy fogta a hangvillát… – üvöltötte egyre inkább felvillanyozódva – úgy fogta… úgy fogta…

– Na, hogy fogta, idióta? Mondd már, te seggfej! – csapott a hátára a mögötte ülő vetélytársa, a másodbohóc.

Szamóca szinte extázisban kiperdült a padból, és az osztály elé tolakodott.

– Úgy fogta – kezdet rá újra –, mint amikor a kiránduláson a Bakács az elemózsiás csomagjában megtalálta a gilisztát – üvöltötte röhögésbe fulladva.

Peti a résnyire nyitva hagyott ajtóhoz ment, majd kilesett a folyosóra. Minden csendes volt. Amikor becsukta – inkább becsapta – az ajtót, a csattanásra fokozatosan elült a zaj. Miközben a helyére ment, a gondolatai egy pillanat alatt rendeződtek. Nem érzett lelkifurdalást, és még csak egy csipetnyi félelmet sem amiatt, hogy a szerepére netán fény derül. Inkább némi büszkeség dagasztotta, hogy ennek a nagy és mulatságos felhajtásnak ő a kezdeményezője, okozója és erről senki nem tud, de még csak nem is sejti. Viszont elhatározta, ha kollektív büntetésre kerülne sor: feladja magát.

Amikor a tanár visszatért, már illedelmes csendben és megadóan várták a történtek kibontakozását, és a nyomában – nyilvánvalóan – majd nyomuló megtorlást. De meglepetésükre az ügynek nem lett folytatása. Néha-néha ugyan még felmerült a kérdés: „Ki lehetett a bűzgazda?”. Amikor aztán a lezajlott viták, majd találgatások nem hozták el a választ, a cikis, izgalmas és sokféle veszélyt magában hordozó történés kellemes emlékké szelídült. Peti viszont masszív eredményként könyvelte el, hogy az esemény óta az énektanár a hangvilláját használaton kívül, mindig a zakója belső zsebében tartotta.

A büdösbogaras akciót – Peti sajnálatára – nem követte nyilvános botrány. Hogy a zakó belső zsebe körül otthon mégis minden a szándéka szerint alakult – szerinte – az bizonyította, hogy a tanár úr másnap – és még legalább egy hétig – nem a megszokott iskolai zakóját viselte.

A harmadik készségtárgyból, tornából a három párhuzamos osztályban viszont ő volt a legjobb. Ha új gyakorlatra került sor, vagy egy technika elsajátítása néhány „ügyetlen egyénnél” gondot okozott, a tornatanár, Árpi bácsi mindig Petit hívta segítségül. A felső tagozatban kezdetben iskolai, majd iskolák közötti versenyeken is minden alkalommal szerepelt, és mindig az élvonalban végzett.

Hetedikben, közvetlenül az iskolakezdés után, az első pingpongedzést követően még az edzőteremben Árpi bácsi magához intette:

– Figyeltelek edzés közben – tette barátságosan Peti vállára a kezét, majd maga mellé ültette a pihenőpadra. – Elképesztően gyors és dinamikus vagy. Ami pedig a reflexeidet illeti… fantasztikus! Az egyik barátom – ő is tornatanár – egy közeli suliban az iskolaév kezdetétől vívást oktat, és a múltkor szólt, hogy szüksége lenne néhány tehetséges fiúra. Mi a véleményed? Érdekel?

– Naná, hogy… Bocs, Árpi bácsi, és mi kell még hozzá? – ugrott fel, majd néhány lazító mozdulat után visszaült.

– Gondolom, kezdőlépésként egy szülői hozzájárulás. Annál is inkább, mert a vívásnak nyilván lesz némi anyagi vonzata is – válaszolta mosolyogva, majd hozzáfűzte: – Ha kell a segítség, szívesen beszélek a szüleiddel.

– Köszi! Azt hiszem, jobb lesz, ha elsőként én próbálkozom. Aztán, ha végképp nem megy, jöhet a mentőkötél, mármint Árpi bácsi.

Aznap este Peti a íróasztalánál ült. Nagy odaadással és kitartóan a nyitott biológia könyvét bámulta, de korántsem a biosz iránti mély elkötelezettség okozta a késői ébrenlétet. A vívás izgatta, az tartotta ébren. Aznap a vacsora közben megtudta anyutól, hogy apu ma a szokásostól is később, valamikor tíz óra után érkezik haza. A késői időpontot hallva az volt az első gondolata, hogy jobb lenne a beszélgetést elhalasztani, mert várható, hogy apu még a szokásosnál is fáradtabb lesz, és az is nyilvánvaló, hogy ő sem lesz a topon. Aztán amikor úgy tizenegy körül meghallotta apu előszobai matatását, a racionalitás – Peti szavaival élve – „eltűnt a homályban, és átvette helyét a tett”.

Apu már a cipőjétől is megszabadult, amikor Peti benyitott az előszobába.

– Csak nincs valami baj? – kérdezte ijedten, aztán ahogy mindig, a jobb tenyerüket vállmagasságban összecsattintva köszöntötték egymást.

– Nincs, apu, csak szeretnék valamit elmondani.

– Hogy te még nem alszol, annak komoly oka lehet. Na, gyere – indult a konyha felé –, ennem kell valamit, mert kilukad a gyomrom. Mi a gond? – sürgette Petit, és közben az asztalra pakolta a vacsoráját.

– Ma az edzés után megszólított Árpi bácsi, hogy nincs-e kedvem vívni tanulni, mert lenne erre lehetőség. Mondtam Árpi bácsinak, hogy nagyon szeretnék, és azt is, hogy előbb meg kell kérdezni a szüleimet – hadarta egy szuszra. – Mit szólsz, apu? Úgy emlékszem, te is tanultál vívni a suliban – tette hozzá taktikusan.

– Valóban így van. Sőt, az iskolai versenyeken néhányszor még a dobogó legfelső fokán is álltam – mondta tele szájjal a hideg sültet rágva. Majd egy újabb keskeny hússzeletet vágott, és folytatta: – Te, Peti, nem lesz ez egy kicsit sok? – nézett rá kissé morózusan.

– Dehogy, apu! Tudod, hogy jó vagyok testnevelésből.

– Persze, tudom, de azzal is tisztában vagyok, hogy a tornán kívül van még miben fejlődnöd – jegyezte meg határozottan. Majd a felmelegített citromfűteából kortyolva lágyabb hangon hozzátette: – De nem zárkózom el, viszont…

– Szuper! Köszönöm! – pattant fel ujjongva Peti.

– Jó, jó! – mondta apu csitítóan. – Örülök, hogy örülsz, de van egy feltételem. Mégpedig az, hogy a mostani félévben a többi – nem egészen rendben lévő – tantárgynál is érzékelhető legyen a fejlődés. Természetesen a stagnálás nem számít fejlődésnek. Így rendben? – nézett Petire.

– De még mennyire!

– Most nyomás gyorsan aludni, anyáddal majd megbeszélem a dolgot – jegyezte meg mosolyogva.

A vívás szervezése a következő héten nagy lendülettel indult. Peti vonzotta a srácokat, komoly vetélkedés folyt a bejutásért. Az is előfordult, hogy egy-egy bonyolult helyzetben neki kellett letenni a voksot, azaz dönteni valamelyik pályázó mellett. A csapat másfél hét alatt összeállt, és a lelkes kezdőkkel szerda és péntek délutánonként elkezdődhetett a munka.

A következő félév a már létező és a közben váratlanul felbukkanó tánccal, valamint az iskolai elvárásokkal együtt – Peti szerint – „csak nagy agyi turbóval” volt átvészelhető. Időnként némi szorongással gondolt az apunak tett ígéretére, és a „bukta”, a fejlődés elmaradása esetére elképzelt „szívatás” lehetősége újabb erőfeszítésre sarkallta.

Amikor lezárult a félév, és egy kivételével láthatóvá vált a fejlődés, megnyugodott. Kizártnak tartotta, hogy apu az egyetlen „rohadtság”, az ének miatt visszatáncol.

Közel tizenegy éves voltam, amikor rájöttem, hogy nem érdemes Petivel kötekedni, birkózni, tusakodni, mert az egyre növekvő erőfölényét nem tudom semmiféle praktikával: csiklandozással, sikítozással ellensúlyozni. Majdnem mindig én húztam a rövidebbet. Kivételt képezett, amikor apu a közelben volt, és meghallotta a nyivákolásomat. Ilyenkor pillanatok alatt megjelent a küzdőtéren.

– Ejnye, Petike milyen durva tudsz lenni! Egyáltalán, mit művelsz a kishúgoddal? Könnyű a gyengébbet gyötörni, ugye? – zuhogott Peti fejére az atyai szó.

– De apu! Zsu állandóan piszkál, és eldugta az egyik zoknimat is! – tiltakozott.

– Persze, mindig mással van a baj. A zoknit meg, ha mindig a helyére raknád, nem a szoba valamelyik zugába hajítanád, akkor nem kellene keresned. Gyere, kicsim – fordult felém –, és ne haragudj a goromba bátyádra. Egyszer majdcsak megjön az esze – nézett megrovóan Petire, aztán megölelt, és néhány percig a hajamat simogatva vigasztalgatott.

Titokban Peti felé sandítottam, látni akartam a „ledorongolt kutya” szerepében, de ekkorra ő már eltűnt az ajtó mögött. Másképp zajlottak volna az események, ha anyu is a lakásban tartózkodik. Ő minden körülmények között Peti mellé állt, őt védelmezte. Mindig megtalálta az ürügyet arra, hogy a körülötte kialakult feszültséget legalább csökkentse. Apu ezekben a helyzetekben, szóváltásokban mindig a vesztest képviselte.

Anyu csodálatára, úgy tizenkét éves kora körül Peti mindenről – gyakorta a fantáziája által elragadva, irracionális elemekkel tarkított – véleményt alkotott, amit aztán az események és az új ismeretek hatására tetszés szerint és folyamatosan variált. A gondot az okozta, hogy vele párhuzamosan kialakult egy Peti által koordinálhatatlannak bizonyult közlési kényszer is. Gyakran megtörtént, hogy például a vacsoravendégek jelenlétében elindult az agymenése. Ilyenkor az sem zavarta, ha a vendégek közül valaki éppen a mondat közepénél tartott. Az anyu csillogó tekintetétől támogatott fékezhetetlen szófolyása gyakran lehetetlenné tette a kellemes baráti társalgást és az eszmecserét. Majd amikor ez a körülmény ugyanannál a társaságnál megismétlődött, kivétel nélkül elkezdték Petit nevelgetni. Kezdetben némi humorral vegyítve, aztán egyre nyilvánvalóbban Peti megfékezésére törekedve.

Nagy bánatomra hasonló történt Irma néniékkel is. Egy kellemesen induló kora őszi együttlétnél valami összetört. A megszokott időpontnál sokkal korábban távoztak. Apu részéről ugyan elhangzott egy bágyadt „Hova rohantok? Még gyerek az idő” marasztalási kísérlet, de anyu kifejezéstelen arcát látva – ami nála a megbántottságot, a sértettséget jelentette – lemondott minden reményről. Irma néniék távozása után apu nyomban, még az előszobában elkapta Petit:

– Mondd csak, fiacskám, mi történne, ha megtanulnád időnként befogni a szádat?

– Miért mondod ezt, apu? – nézett rá értetlenkedve.

– Mert a gáttalan szövegeléseddel tönkreteszed minden barátságunkat.

– Most már végképp nem értem, hogy…

– Amikor kisfiú voltál. megtanultad és el is fogadtad, hogy nem illik más szavába vágni – mondta kissé enyhültebben.

– És az előbb te mit csináltál?

– Még pimaszkodsz is? – lépett fenyegetően közelebb.

– Mi történik itt? – jött ki anyu feltüzelten a konyhából.

– Megtanulhatná Petike – bökött apu mutatóujjával a fiú felé –, hogy mikor kell magában tartani a hülyeségeit.

– Miről beszélsz? Mindenről nagyon okosan nyilatkozott – méltatlankodott anyu.

– Na, ja… persze! Amikor a nők elleni erőszakról volt szó, miért kellett például a durva agyszüleményét nagy részletességgel előadni, hogy szerinte mit kellene tenni a tettessel…

– Én erre nem emlékszem – vágott közbe anyu ingerülten.

– Te akkor éppen a konyhában tevékenykedtél.

– Mégis mi volt az a szörnyűséges szöveg, amitől annyira odáig vagy? – lendítette magasba mindkét karját anyu.

– Petike nagy részletességgel előadta, és természetesen Timi, Móni és a húga jelenlétében, hogy ő mit tenne a rohadék erőszakolóval.

– Na, mit? Igazán szeretném hallani.

– Jó, megpróbálom reprodukálni egy csipetnyit abban reménykedve, hogy talán a végén nem én leszek az elmarasztalt, a fiával szemben túlzott elvárásokat támasztó, lelketlen apa. – Itt szusszant egy nagyot, majd folytatta: – Pont Irmus akart valamit mondani, de Petike nem tudta elviselni, hogy bárki megelőzze, és rázendített és csak mondta-mondta, hogy „a szemetet jól megpuhítva”, gondolom, úgy értette, hogy laposra verve elvinné egy használaton kívüli gyártelepre vagy műhelybe, ott aztán pucérra vetkőztetné. – Itt apu újabb szünetet tartott, és engem keresve körülnézett. Én, apu látókörén kívül, az elhúzott ajtajú nagyszobában, a fotel mögött lapultam és szorongva figyeltem az eseményeket. Aztán amikor meggyőződött a távollétemről, folytatta: – Így, ahogy most mondom, hangzott el a fiacskánk szájából, hogy „a mocsok szörnyeteg pöcsét” egy stabilan a falhoz rögzített állványhoz préselné oly módon, hogy a speciális prés csak egy kód beütésével lenne kiengedhető. De ezzel még nincs vége a történetnek, mert Petike folytatta. A rohadéktól másfél-két méterre elhelyezne egy üvegkancsóban vizet és egy tálcán kenyeret és kolbászt. A „mocsadék” a víz és az étek látványától, ahogy a szomjúsága és az éhsége növekszik, biztosan őrjöngeni kezd mindaddig, amíg akkorára nem fokozódik a közelében lévő táplálék iránti vágya, hogy a vízre és az ennivalóra veti magát. Ezek után mit szólsz a fiacskánkhoz? – nézett kihívóan anyura.

– Azt, hogy én is így gondolom. Az ilyen ember – ha lehet annak nevezni – nem érdemel mást. Viszont azzal egyet tudok érteni, hogy kissé választékosabban is kifejezhette volna magát.

– Persze… és arra nem gondolsz, hogy a barátaink… a szülők a két jól nevelt kislányuk jelenlétében milyen érzésekkel hallgathatták fiacskánk mosdatlan szájú szövegelését, és miként vélekedhetnek kontrollálatlan szereplési vágyáról?

– Az két modoros, hülye tyúk! – nyugtázta Peti.

– Na, ne! Nem is igaz! – másztam elő a fotel mögül. – Te vagy a hülye! Tudod? – kiáltottam.

– Az úristenit! – mordult fel apu. – Erről az egészről ennyi a véleményed? – meredt Petire, és látszott, hogy legszívesebben egy nagy pofonnal zárná le a közjátékot.

– És amikor te tartasz előadást kétszer olyan hosszan, mint amennyire szükség lenne? Aztán ha netán nem bírom cérnával és félbeszakítalak, halálosan megsértődsz, és két napig nem szólsz hozzám. Ehhez mi a hozzáfűznivalód? Nem gondolod, hogy a fiacskád tőled örökölte ezt az általad kifogásolt adottságát?

– Ebből aztán tényleg elegem van – mondta apu, és bevonult a fürdőszobába.

Az összecsapást követően napokig tartott a „haragszom rád” hangulat, aztán mint mindig, lassan-lassan csökkent a feszültség. Már az oldódás időszakában az egyik reggeli nyüzsgésben én éppen az asztal mellett kuporogva a kakaómat hörpöltem, amikor észrevettem, hogy Peti készül valamire. A konyhapult mellett tevékenykedő apura sandított, majd mintha véletlenül történne, lágyan neki ütközött, aztán apu reagálását megelőzve a könyökébe kapaszkodva csak ennyit mondott:

– Bocs, apu!

– Na, végre, ezt már díjazom – mondta apu némi mosollyal, majd a szokásos módon összecsattant a két tenyér, és ezzel ismét szent lett a béke, csak a baráti összejövetelek maradtak el.

Néhány apu és anyu között zajlott sokkoló vita után, a családi tanács úgy döntött, hogy Petinek nem árthat az iskola által a nyári szünetre szervezett és szigorú szabályokkal működtetett vándortábor. Aztán arra gondoltak, hogy ha Petinek lehetővé teszik ezt a nyári kalandot, akkor nem tehetik meg velem, hogy kihagynak ebből a remek elfoglaltságnak ígérkező programból. Különben is, mit kezdenék a tizenegy nap alatt otthon, egyedül?

Miután megszületett a döntés, anyu megkérdezte:

– Ugye nincs kifogásod az ellen, kincsem, hogy nyáron vándortáborba menj? Tudod, Peti is megy, de úgy tartottuk helyesnek, hogy ő egy másik, keményebb csapattal induljon. Mi a véleményed minderről? – kérdezte, miközben magához vont és megölelt.

A legszívesebben azt válaszoltam volna, hogy tele van a hócipőm azzal, hogy mindig a bátyám után kell kullognom, és mi dolog az, hogy mindig azután kérdezel meg, miután ti, apuval már határoztatok. És arra is gondoltam, ugyan mit szólna anyu, ha azt válaszolnám: „Semmi kedvem sincs ehhez a vándortáborhoz”, ami az igazság. Aztán azt sem tudom, hogy kik lesznek ott, és milyenek lesznek a körülmények, és ha nem bírom, akkor mi lesz velem. Viszont anyu ölelése nagyon jólesett, nem akartam ezt a csodás helyzetet elrontani, ezért a füléhez hajolva súgtam:

– Rendben, anyukám, ha úgy gondoljátok, jó lesz, akkor megyek.

Az én helyzetemet bonyolította, hogy ötödiktől iskolát váltottam, abba az iskolába iratkoztam át, ahová Peti is járt. A cserére azért volt szükség, mert igazgatóváltás következtében anyu megfogalmazása szerint „az oktatás színvonala rohamosan csökkent”. Negyedikben többször előfordult, hogy a tanár „akármiért” úgy döntött, hogy nem tartja meg az órát, vagy csak az utolsó tíz percben kukkantott be az osztályba, hogy azért a házi feladatot a nyakunkba varrja. Annak ellenére, hogy ennek a túl „liberális” rendszernek a híre néhány hónap csúszással a nyilvánosságot is megjárta, lényeges és tartós változás nem történt. Amikor aztán anyu azt tapasztalta, hogy az iskola iránti korábbi elkötelezettségem, sőt lelkesültségem egy szép emlék szintjére lohadt, és reggelente fanyalogva csak azért megyek a suliba, mert kell, megszületett az elhatározás:

– Iskolaváltás következik! – jelentette be anyu. – Az ember ne hagyja magát elsodorni a körülmények által – tette hozzá önérzetesen.

Így aztán a suli befejezését követő második hét végén, hátamon egy közel tíz kilós hátizsákkal, reggel háromnegyed hétkor ott álltam apuval a gyülekezési helyen és vártuk, hogy az új iskolám vándortáboros csoportja összegyűljön. Hiába mondtam apunak, hogy most már nyugodtan menjen haza, mert itt már biztosan nem tévedek el, apu hajthatatlan maradt. Többször a lelkemre kötötte, hogy nagyon vigyázzak magamra, és a túrák alatt igyak sok folyadékot, nehogy kiszáradjak, aztán ha nagyon tűz a nap, mindig tegyek a fejemre valamit, meg ilyenek… Tulajdonképpen érthető volt apu szorongása, hiszen ez volt az első alkalom, hogy hosszabb időre távol leszek a családtól.

Amikor – ámulatomra – a megadott időpontra mindenki megérkezett, egy létszámellenőrzést követően végre elindultunk. Apu, amíg csak látott, integetett, aztán békésen és csendesen battyogtunk az első pihenőig. Mivel senkit sem ismertem a csapatból, olyan egyedül éreztem magam; mint ahogy a katicabogár érezheti egy dézsa víz felszínén lebegve. A – szerintem – jól sikerült hasonlattól nemcsak a hangulatom lett picit jobb, hanem a hátizsákom is könnyebbnek tűnt.

Az első három kilométer után rövid pihenőt tartottunk. Egy sűrű lombozatú, árnyas fa alatt heverő rönkökre telepedtünk le. Kísérőink, az akkor „ősöregnek” tűnő két tanár és két tanárnő bemutatkozott, majd Béla bácsi, a vezető, és a harminc évével egyben korelnök, részletesen tájékoztatta – az ő szavaival élve – a „tisztelt gyülekezetet”. Elmondta, hogy az első napon már csak hét kilométert kell megtennünk a táborig, majd kétnaponként bázispontot váltunk. A legtávolabbi hely, ahová eljutunk, Drégelypalánk és környéke. Első számú feladatunk a Börzsöny megismerése. Egy-egy tábor közti távolság 20-21 kilométer, amelyet minden esetben gyalogosan és teljes menetfelszerelésben teszünk meg.

– Kérdés?

– Mit jelent az, tanár bácsi, hogy teljes menetfelszerelés? – kérdezte a közelemben ülő, masszív, szőke hajú fiú.

– A ruházatot, a hátizsákot a tartalmával és a kulacsot. Egyébként, Béla bácsi vagyok, és ezután mindannyian a keresztnevünkön szólítjuk egymást. Más kérdés?

– Vécézni hol szabad? – szólalt meg ismét az előbbi fiú.

– Jók a kérdéseid. Hogy is hívnak?

– Vitéz Vilmosnak.

– Tehát Vili, minden táborhelyen van WC. Külön a lányok és külön a fiúk részére… És zuhanyozni is lehet.

– És ha útközben kell? – kérdezte Vili, de most már behúzott nyakkal.

– Akkor irány a lombsátor. Mindjárt kijelölök egy fiút és egy lányt ügyeletesnek, akiknek az út során az lesz a feladatuk, hogy felügyeljenek és bevárják a dolgukat végzőket. Van önként jelentkező? – nézett körül.

– Legyen a fiúknál a „Tehát Vili”! – kiáltotta egy nyurga, loknis hajú lány.

A beállt pillanatnyi csendet a három tanár kuncogása, majd harsány nevetése törte meg, ami aztán átterjedt az egész csapatra. A Vili mellett ülő lány felpattant, és a fiú felé fordulva éles hangon kiabálta:

– Legyen „Tehát Vili”!, legyen „Tehát Vili”! – és közben ütemesen tapsolt.

A harmadik legyen „Tehát Vili” rigmust már többen skandálták, aztán az egész „tisztelt gyülekezet” csatlakozott. Végül még Béla bácsi is nevetett, és némi bizonytalankodás után néhányszor a tenyerét is összeütötte. Vili nem vette zokon a körülötte kialakult felhajtást. Amíg rá irányult a figyelem, mulatságos grimasszal az arcán, mint egy erejét fitogtató gorilla, mindkét öklével a mellét verte és közben a majmokra jellemző mozgással az egyik farönkön egyensúlyozott. Amikor lassan elült a hangzavar, karját a magasba lendítve ismét a loknis hajú lány jelentkezett.

– A Béla bácsi éppen olyan, mint az apukám.

– Hogyhogy? Miért, milyen az apukád? – kérdezte kissé zavartan. – És hogy hívnak?

– Úgy beszél, mint Béla bácsi és otthon Évikének, a suliban pedig Évinek hívnak – hadarta.

– Rendben, Évi – majd némi tétovázás után rákérdezett: – Mondd csak, mivel foglalkozik az apukád?

– Katonatiszt.

A derültség ismét a tanári karból áradt szét a csapatra, még azok is csatlakoztak – és ők voltak többségben –, akiknek fogalma sem volt arról, hogy most éppen miért kell nevetni.

A társaság, a tizennyolc fiú és a tizenöt lány annyiban volt egységes, hogy valamennyien most vettünk részt először táborozáson. Életkorban már mutatkozott némi eltérés. Például a nyurga, loknis hajú lány, Évi és Vili a hatodik osztályt tudta maga mögött. A többség azonban még a felső tagozatot, tehát az ötödiket várta több-kevesebb kíváncsisággal.

Az első bázispontig vezető utat már feszítettebb tempóban tettük meg. Béla bácsi szerint: „Erre azért van szükség, mert fel kell készülni a következő napok nehézségeire, és ennek a legcélszerűbb eszköze a jó edzésmunka, tehát a fokozatos terhelés”. A csapat nagy része – velem együtt – a fokozatosság elvével kötelezve, de üres kulaccsal, izzadságtól lucskosan és kellően elcsigázva érkezett meg a táborhelyre.

Az út utolsó harmadában szinte folyamatosan a bátyámmal foglalkoztam. Az járt a fejemben, hogy most is én húzom a rövidebbet. Azért kell ennek a tortúrának a részese lennem, mert ő a csak nehezen elviselhető magatartásáért és kiemelkedő rendetlenségéért vándortáborra ítéltetett. A testvéri szeretet – az aznapi túra utolsó perceiben – bizony holtpontra jutott.

A késői ebéd előtt háromnegyed órát kaptunk a helyek, az ágyak elfoglalására, kézmosásra és az egyéb szükségleteink kielégítésére. Az árnyas fákkal körülvett faházakban három emeletes ágy, minden ágy mellett egy falra akasztott kettős polc, a szoba közepén egy asztal két paddal és egy mosdó tükörrel várta a vándortáborosokat. Én egy ajtó melletti ágyat szemeltem ki. A fölöttem lévő ágyra Évi mászott fel. A legszívesebben – akár az ebédet is kihagyva – elnyúltam volna a frissen felhúzott ágyon, de győzött bennem a kötelességtudat meg a félelem attól, hogy már az első nap puhánynak minősítenek. Hasonlóan gondolkodhatott Évi is, mert kézmosás után a nyomomba szegődött.

Az ebédet a tábor közepén álló masszív téglaépületben, patyolattiszta, fehér viaszosvászon-terítővel letakart asztalok mellett fogyaszthattuk el. Amikor mindenki helyet foglalt, két fehérbe öltözött mosolygós néni jelent meg, kezükben egy-egy tál gőzölgő babgulyással. Jó páran nyomban kanalat ragadtak, de Béla bácsi résen volt:

– Állj! – kiáltotta harsányan. – Amíg együtt vagyunk, addig csak akkor nyúlunk a kanalunkhoz, ha elhangzik, hogy „jó étvágyat kívánok”, majd tőletek ugyanez – mondta még mindig emelt hangon. – Érthető?

– Igen, Béla bácsi! Igenis! Úgy legyen, Béla bácsi! – hangzott mindenhonnan.

Aztán szúrós szemmel körülnézett, majd, amikor meggyőződött arról, hogy minden jelenlévő kellően, csak rá figyel, bejelentette:

– Most próba következik: jó étvágyat kívánok!

– Jó étvágyat kívánok! – harsogtuk felszabadultan és egységesen.

Béla bácsi produkcióját követően apró röhintések ugyan még hallatszottak, de a következő másodpercekben a kanálcsörgés minden más hangot elnyomott. A babgulyásból bárki kérhetett repetát, majd két-két megtermett almás pite kíséretében egy-egy piros alma zárta a sort. Az ebéd befejezéséhez közeledve Béla bácsi ismét szólásra emelkedett:

– Az eligazítás a központi épület előtti téren lesz, közvetlenül az ebéd után, amikor…

– Aki esetleg nem ismerné az „eligazítás” kifejezést – szólt közbe Ági néni –, annak elmondom, hogy ebben az esetben programismertetést jelent. Bocsánat! – nézett mosollyal vegyes kis fintorral Béla bácsira.

– Köszönöm – mondta rosszul titkolt nehezteléssel Béla bácsi. – Tehát gyülekező az előbb megjelölt helyszínen – majd merev léptekkel távozott az ebédlőből.

Amikor a tájékoztató után a faházunk felé tartottunk, Évi oldalba bökött.

– Figyu! – mondta halkan, és az ebédlő hátsó fala felé intett.

Ági néni karba tett kézzel, egyik vállával lazán az épület falának támaszkodva hallgatta Béla bácsit, aki vele szemben, kissé előre hajolva folyamatosan szövegelt. Ahogy a jobb keze kézfejével a bal keze tenyerébe csapkodott, egyértelművé vált, hogy nem ebéd utáni laza csevegésről van szó. Évi közben egy közelben virító virágágyás felé terelt.

– Hé! Ne bámulj rájuk! Viselkedj természetesen! Csinálj úgy, mintha a virágokban gyönyörködnél. Van mit tanulnod, gyermek – vigyorgott rám.

A helyzet közben annyiban változott, hogy most Ági néni jutott szóhoz. Minden indulat nélkül, de nagy meggyőződéssel beszélt. Így ment ez úgy tíz percig. Egyszer csak Ági néni kezet nyújtott, amit Béla bácsi – úgy tűnt – készséggel elfogad, majd Ági néni a tantestület faháza, míg Béla bácsi az ebédlő irányába távozott.

– Miért veszekedhettek? – néztem Évire.

– Szerintem „jobbra át, balra át” bácsi zokon vehette, hogy Ági néni az „eligazítás” miatt merészelt közbeszólni. Megyünk zuhanyozni? – Aztán választ sem várva a faházunk irányába húzott. – Tudod, a fürdéshez kellenek a cuccok – jegyezte meg, aztán eliramodott és én, mint egy kis kölyökkutya, loholtam utána.

Aznap vacsora után – még az ebédlőben – a tanárok három azonos létszámú csoportra osztották a csapatot. Én, Évi és Vili is szerencsére egy csoportba és Ági nénihez kerültünk. Béla bácsi nem kapott csoportot. Ahogy mondta: „Ő az egészért felelős”. A mindennapi reggeli torna levezénylése is az ő feladata volt, és általában a csoportok tevékenységének az összehangolása és a tábor rendjének, működésének a biztosítása ugyancsak rá várt. Miként a későbbiekben tapasztaltuk, a sajátságos modora és habitusa mellett remek szervező és helyzetelemző volt, fáradhatatlanul a csapat minden rezdülésén rajta tartotta a szemét.

A csapat felosztását követően a tábortűznek kijelölt területre vonultunk. Béla bácsira várt a feladat, hogy a tantestület közreműködésével bemutassa, miként kell egy szabályos tábortüzet „létesíteni”.

– Kérem, hogy kivétel nélkül mindenki figyeljen minden mozzanatra, mert holnaptól a csoportok dolga lesz a folyamat lebonyolítása – mondta energikusan. – A tábortüzet ezen a helyen – mutatott egy kövekkel körülbástyázott területre – lehet és kell telepíteni.

– És hozzá a fát honnan kapjuk? – kiáltott közbe egy fiú.

– Csend és figyelem! – csattant fel ellentmondást nem tűrően Béla bácsi. – Most kivételesen rendelkezésre áll minden szükséges anyag, de holnaptól az egyik csoport feladata lesz a faanyag begyűjtése. A másik csoport felrakja és meggyújtja a tábortüzet, a harmadik pedig táplálja. Világos?

– És honnan szerezzük a fát, talán szedjük szét az egyik faházat? – vakkantott közbe – némi derültséget okozva – egy mély hangú fiú.

– Miként láthatjátok, a közelben van egy erdő, ott lehet száraz faanyagot és rőzsét gyűjteni – mondta az erdő felé mutatva. – Minden nap más lesz a csoportok feladata. Az egész rotációban történik. Ennek pontos végrehajtásáról a csoportvezetők gondoskodnak. Természetesen élő fa kivágása és megcsonkítása tilos! – fűzte hozzá emelt hangon.

Az első napokban, mint egy alakuló farkasfalkában, gyakran egymást kóstolgatva, néha cikizve, egymásra mordulva mértük fel az erőviszonyokat. Aztán a közös munka és a tábortűz körüli ökörködés, a közös éneklés és különösen az első bázispontváltás, valamint az azzal együtt járó húsz kilométeres menetelés viszontagságai, egyre inkább összerázták a csapatot.

Ági nénivel szerencsénk volt. Biológia és földrajz szakon nemrég fejezte be az egyetemet. Tele volt energiával, és kapcsolatát a környezetével a jóindulatú kíváncsiság és nyitottság jellemezte. A természet iránti rajongását – állítása szerint – születési helyéről, Keszthelyről, a Balaton fővárosából hozta.

Esténként a tábortűznél a nap fénypontjának számított, ha Ági néni mesélt a balatoni élményeiről. Például a fészekből alig kikerült varjúról, amely a szülők kezdeti tiltakozása, rémült károgása ellenére mellételepedett a vízpartra, és folyamatos károgással, valamint a kissé lógó szárnyainak rezegtetésével az éppen akkor majszolt vajas kenyeréből kért részesedést. A nyár folyamán többször előfordult, hogy amikor a kis Ági helyet foglalt a partszakaszon, hamarosan Káró, a varjú is megjelent, és elkezdődött a már megszokott barátságos kéregetés. Még az sem zavarta Kárót, ha pár méterre horgászok szöszmötöltek. Aztán a vadkacsamama barátságáról is mesélt, amely a költést követően kihozta a partra megmutatni a hét kiskacsáját. Később Ági néni ahhoz kötötte a mesemondást, ha az egész csapatból legalább hárman jelentkeznek saját történettel. Minden kötöttség nélkül bármiről lehetett beszélni.

Az első bázisváltást követő napon a félénkségemet nagy nehezen legyőzve én is jelentkeztem. „Életem első síkalandja” címet adtam a történetnek. Amikor rám került a sor, már százszor megbántam, hogy vállalkoztam. Teljesen kiszáradt a szám, és arra gondoltam, hogy majd nem is tudok megszólalni, és akkor mi lesz? Ági néni látva a kínomat, mellém kuporodott, majd gyengéden hátba veregetett:

– Nyugi, Zsu, ne izgulj! Tekintsd úgy, mintha rongyból készült boszorkáknak és ördögfiókáknak vagy madaraknak beszélnél – mondta, miközben kedvesen mosolyogva ismét a hátamra paskolt.

Még az utolsó pillanatban is kerestem a kibúvót, és egyben reménykedtem valamilyen hirtelen támadt természeti katasztrófában – égzengésben, villámlásban, még a földrengés is eszembe jutott –, amely elodázhatja a megszólalásomat. Aztán nem volt mit tenni, a várakozó mocorgásban szinte túlvilági hangon belefogtam a történetbe.

– Alig múltam hároméves – majd nagyot nyelve folytattam –, amikor a szüleim úgy döntöttek, hogy a bátyámmal együtt engem is magukkal visznek a szokásos olaszországi sítúrájukra. Az utazást megelőzően elmentünk egy áruházba, és ott fél órán át különféle cuccokat húztak rám, míg végül sikerült a minden szempontból megfelelő ruházatot megtalálni. Aztán a síbakancs és a léc kiválasztása következett. Arra határozottan emlékszem, hogy már nagyon untam a dolgot, amikor a sílécekhez értünk. Itt meglepetés várt, mert ha hiszitek, ha nem, én választhattam ki a nekem leginkább tetszőt. – Ekkor vettem észre, hogy a társaság elcsendesedett. – Nem is így volt – folytattam –, mert a méretet azt még anyukám, de hogy hogyan nézhetnek ki a sílécek, abba már senki sem szólt bele. Anyukám elámult, hogy az első kezembe vett síléc annyira megnyerte a tetszésemet, hogy a többi már nem is érdekelt. A lécek orrára egy-egy fekete száguldó macska, míg a végükre egy-egy feltartott farkú, szintén rohanó, nagy barna egér volt festve.

– Jé! Az egér kergetett téged, te meg a macskát – kiáltotta a tábortűz másik feléről egy lány. Ebből aztán nagy ricsaj kerekedett, Ági néninek kellett közbeavatkozni, hogy folytathassam.

– Ettől a perctől nem voltam hajlandó a sílécet a kezemből kiadni, még a pénztárnál is úgy sikerült csak az árukódot leolvasni, hogy én mindvégig a lécbe kapaszkodtam – mondtam egyre felszabadultabban. – Ami ezután következett, annak már kevésbé örültem. Az utazás napján hajnalban kellett kelni, és mindenki roppant izgatott, sőt ingerült volt. Anyu aput sürgette, ők pedig minket a testvéremmel. Tudom, nem az egész utazást kell elmesélnem – mondtam nyugtatóan. Erre újabb hangzavar támadt.

– Folytasd! Folytasd! – sürgettek többen.

– Szóval, amikor már mindenen túl voltunk, és ott álltunk a sípálya tetején, én természetesen a sílécembe kapaszkodva, bekövetkezett, amire nem számítottam. Anyu leültetett, lehúzta a csizmámat, felhúzta a síbakancsomat és némi küzdelem árán a sílécemet a bakancsomhoz rögzítette, majd arra kért, hogy álljak fel. Én teljes bizalommal eleget tettem kérésének. Igen ám, de a mozdulat közepén a sí, és vele együtt a macska… és az egér elindult alattam, és én pillanatok alatt hanyatt estem, majd hasra fordulva a húsz-huszonöt centis friss hóban találtam magam.

Ismét nem tudtam folytatni Most már a tanárok is nevettek, még Béla bácsi is, a gyerekek pedig röhögtek és visongtak.

– Nesze neked palacsinta! – üvöltötte egy fiú önfeledten.

– Hogy jön ide a palacsinta, te hígagyú? – kiabálta egy másik.

Ági néni a fülemhez hajolva mondta:

– Na, látod… Nem kell mindentől félni! Van még folytatás?

– Persze!

Ági néni magasba lendített karral csendet kért, majd a viszonylagos csendben folytattam:

– Amikor aztán apu és anyu közös erővel, természetesen a bátyám röhögésétől kísérten felemeltek, és az arcomról és az orromból eltakarították a havat, nem voltam hajlandó felállni, és le akartam csatolni a sílécet. Az járt a fejemben, hogy ennél nem lehet rosszabb, mert a hó hideg, nedves és csúszik, és én ezt nem szeretem, úgyhogy szabadjára engedtem a hisztit. Egy idő után anyukám türelmét vesztve azt mondta: „Betelt a pohár! Azt sem bánom, ha ráköpsz a hóra vagy folyamatosan köpködsz, de a síléc marad. Aztán ha mégis leveszed – nézett rám szigorúan, és a csípőjére tette a kezét –, ám legyen, de akkor jövőre nem jöhetsz velünk, hanem a nagyinál maradsz”.

Lassan felfogtam anyu szavainak az értelmét. A nagyinál, a nagy lakásban Peti, a bátyám nélkül egyedül lenni, unatkozni, és minden nap unatkozni? Csak ezt ne! Gyorsan megszűnt a kapálózás, a sivalkodás. A hisztinek, mintha nem is lett volna, nyoma veszett. Beleegyeztem, hogy a szüleim átcipeljenek a tanpályára Marcohoz, az olasz oktatóhoz, aki egy nap alatt csodát művelt. Itt a vége! – kiáltottam.

Misi bácsi – egyébként magyar–történelem szakos tanár –, nyomban a végszó elhangzása után mellettem termett, és leült velem szemben.

– Tudod, kislány, fantasztikusan mesélsz!

– Zsunak hívják – szólt közbe Ági néni.

– Hogy van ez, Zsu? Ha nem hallom, el sem hiszem, hogy ennyi idős korban valaki…

– De Misi bácsi, én ezt a történetet nagyon sokszor hallottam az anyutól. Minden barátnak meg rokonnak elmesélte, és nekem mindig végig kellett hallgatnom annak ellenére, hogy már nagyon-nagyon untam. Annyira megtanultam, hogy ha anyu tévesztett, én kijavítottam.

– És ez egy igaz történet?

– Persze.

– Akkor sem akármi. Számíthatsz rá Zsu, hogy rajtad tartom a szemem.

Ettől az emléktől már sokkal jobban, otthonosabban éreztem magam a csapatban. Aminek még nagyon örültem, hogy az esemény óta Évi viselkedése is visszafogottabb lett, nem ragaszkodott ahhoz, hogy mindig ő mondja meg a tutit. Ami a többi gyereket illeti, velük változatlanul tartózkodó voltam, viszont Ági nénivel egyre többet beszélgettünk.

Az igazi áttörés – mármint a hangulatomat illetően – a második bázispontváltást követő napon történt. A program szerint délelőttre sportversenyek voltak „előirányozva”, így futásban, távolugrásban, labdahajításban és zsákban futásban versenyezhettünk. A fő attrakciót zsákban futásban a tanárok versenye jelentette. A pálya feléig Béla bácsi vezetett, mögötte másfél-két méterre Ági néni ugrált, őt követte úgy egy méterre Misi bácsi, és a sereghajtó Olga néni volt. A győztes személye biztosnak látszott, amikor Béla bácsi megbotlott egy gyökérben, és hatalmasat bukfencezett, de olyan mesterien esett, hogy a következő pillanatban már talpon is volt, és mintha mi sem történt volna, folytatta a versenyt. Sokan – köztük én is – azt hittük, hogy ez a produkció része, és meg is tapsoltuk a mutatványt. Ági néni viszont a látványtól röhögő görcsöt kapott, és a porba huppanva könnyező szemmel nézte amint Béla bácsi győztesként, diadalmasan a célba szökken.

Misi bácsi mondta el, hogy Béla bácsi azon túl, hogy tornatanár, még öt danos judos, és egyben oktató is, úgyhogy a csodás bukfenc több mint valószínű ebbéli minőségének köszönhető.

Az ebéd utáni sziesztát követően, Béla bácsit idézve: „A közösségi foglalkozások céljára létesített pavilonhoz” mentünk. Az ebédlőből átcipelt asztalokból – egymástól távol – három munkaasztalt alakítottunk ki, majd minden csoport kapott egy csomag szalvétát, száz darab A/4-es papírlapot és a sárkányépítéshez szükséges mindenféle anyagot.

– A versenyfeladat a következő – hirdette Béla bácsi. – Minden csoport a kézhez kapott szalvétákból annyi vendéglői mintaszalvétát hajtogat tizenöt perc alatt, amennyire képes. Értékelési szempont: a hajtogatott szalvéták mennyisége, azok szépsége és a hajtogatás nehézségi foka. A második feladat, hogy A/4-es papírlapból, teljesen szabadon, minden csoport szintén tizenöt perc alatt azt hajtogat, amire képes. Az értékelési szempontok ugyanazok, mint a szalvétánál. Nagyon fontos – lendítette magasba a mutatóujját –, minden hajtogatásból csak egy számít. Például, hiába csinálsz öt hajót, csak egyet értékelünk. Harmadik feladat: fél óra alatt sárkány készítése. Értékelési szempont: a szerkezet, „röpképessége” és szépsége. Kérdés?

– Mikor kezdhetünk? – kiáltotta valaki.

Amíg Béla bácsi beszélt, elterveztem, hogyan csinálom. A rajtot követően nyomban nekifogtam. Amíg a csapatomban a többiek tétováztak és az első szalvétát a kezükbe vették, én már a második szalvétával végeztem. Alig tíz perc alatt hét kreáció sorakozott egymás mellett. A negyedik hajtogatása közben vettem észre, hogy a többiek szinte bénultan nézik, ahogy dolgozom. A megszabott tizenöt percen belül még két produkció került az enyémek mellé. Ági néni elkerekedett szemmel figyelte minden mozdulatomat. Amikor végeztem mellém lépett:

– Ez gyönyörű, Zsu – súgta, és mintha fiú lennék, titokban egy barackot nyomott a fejem búbjára. Kétségtelenül boldog voltam. Az már csak tetézte az örömömet, hogy az első két versenyszámban a mi csoportunk lett az első.

Amikor a sárkány készítésére került sor, Ági néni a csoporttal egyetértésben rám bízta az irányítást. Ebben a munkában már mindenki aktív volt, megtalálta a neki leginkább megfelelő feladatot. A megszabott időn belül egy csoda szép és „repképes” sárkány sikeredett. Viszont ebben a műfajban csak másodikak lettünk. A győzelmet egy hetedikes profi sárkánykészítő és -reptető fiúnak köszönhetően Misi bácsi csoportja szerezte meg. A délutánt, egészen a vacsoráig, sárkányröptetéssel töltöttük. Ez volt az első alkalom, amikor úgy éreztem, hogy itt a helyem.

A negyedik bázispontváltást megelőzően, Béla bácsi ismét „eligazítást” tartott. Elmondta, hogy a következő túraút lesz a vándortábor legnehezebben teljesíthető szakasza. Végig erdővel, bokrokkal borított hegyes terepen fogunk menetelni. Nagyon fontos, hogy takarékoskodjunk az erőnkkel és az ivóvízzel. Mozogjunk lazán, és hegymászás közben ügyeljünk minden lépésünkre, figyeljük az előttünk haladó mozgását, aztán amennyiben szükségét látjuk, segítsünk. Természetesen, ha megszomjazunk, igyunk, de ne vedeljünk. Egy vagy két korty sokat segít, és ha betartjuk ezt az ütemezést, nem lehet gond. Elárulta még, hogy az út során egy alkalommal módunk lesz vizet „vételezni”, de a helyet nem árulta el.

A csoportok tíz perces ütemezésben indultak, mi lettünk a sereghajtók. Az út kezdeti szakaszán lefelé haladtunk. Az elmúlt hét nap tapasztalatait és – jórészt Ági néninek köszönhető – ismereteit felhasználva egymást túlkiabálva vetekedtünk, hogy ki tud több fát, aljnövényt vagy madarat füttyéről megnevezni. Vita esetén Ági nénit hívtuk segítségül. Nem volt szükség döntnökre, ha például a kakukk szólt, ilyenkor az egész társaság harsányan kakukkozni kezdett, aminek aztán az lett a következménye, hogy az addig közelünkben tüsténkedő összes madár arrébb röppent.

Úgy húszperces ereszkedés után az ösvény emelkedőre váltott. Ági néni átvette a vezetést, és az addig lazán poroszkáló csoport libasorba rendeződve kapaszkodott a mind meredekebb hegyoldalon. Úgy éreztem, hogy a Nap egyre forróbban tűz a kalapomra, és ha egy fa árnyat adva benyúlt az ösvény fölé, önkéntelenül lassítottam a tempón. Az izzadság a fejemről és a hátizsák alatt a hátamról folyamatosan csorgott. Kezdetben, követve Béla bácsi intelmeit, csak kortyolgattam a kulacsomból, aztán a többiek példáját követve a tarkómra is locsoltam a vészesen fogyó készletből.

– Nem tudom, észrevettétek-e – fordult felénk nagyokat szusszanva Ági néni –, hogy a tölgyest egyre inkább a bükkös váltja fel és, hogy a fák alatti növényzet is ritkább, mint a völgyben volt? – Aztán végigpásztázta a társaságot, majd mosolyogva megjegyezte: – Ha valakinek gyors a tempó, vagy valami gond akad, nyomban szóljatok. Az első pihenő – nézett az órájára – úgy negyedóra múlva lesz. Addig kibírjátok?

Tikkadtan bólogattunk.

A pihenőt követően a terep nem sokat változott, talán a vízhiánynak köszönhetően, még nehezebbnek tűnt, mint az előző útszakasz. Változatlanul Vili zárta a sort, előtte Évi, majd én következtem. Egy köves és meredek szakasznál Évi megcsúszott, és a bal könyökével egy fának ütközött. Hogy ne csússzon tovább, reflexből egy ágba kapaszkodott, amivel aztán alaposan orrba vágta magát. Annyira gyorsan zajlott le az egész, hogy se Vili, se én nem tudtam beavatkozni.

– Büdös, rohadt hegy… Mindig én húzom ki a gyufát – mondta dühösen, miközben felém nyújtotta a kezét.

Én egy pillanatig tétováztam, mert azt hittem, hogy rám is haragszik, és most valami durvát akar tenni, majd elhessegettem a gondolatot, és egy bokorba kapaszkodva megragadtam a csuklóját. Aztán mintha mi sem történt volna, másztunk tovább. Az ösvény rövid szakaszon majdnem vízszintesre szelídült, majd hirtelen ismét meredeken emelkedni kezdett. Úgy éreztem, hogy a hátizsák egyre jobban nyomja a hátam, és a szomjúság is kínzott. Egy ideje egy vízzel teli kancsóról fantáziáltam, amiből folyamatosan csorog a víz egy átlátszó pohárba. A kancsó soha nem ürült ki, és a pohár sohasem telt meg. Olyan hiteles volt a képzelgés, hogy még a víz csobogását is hallottam. Éppen ott tartottam, hogy megragadom a poharat, és döntöm magamba a gyöngyöző és soha el nem fogyó vizet, amikor Vili hangját hallottam.

– Van vized?

Hirtelen azt hittem, hogy folytatódik a fantáziálás, de amikor Vili megrázta az oldalamon lógó kulacsot, világossá vált, hogy visszatértem a valóságba.

– Csavard le a kupakot, kapsz egy kis vizet – mondta, és néhány pillanat múlva már a valóságban hallhattam a víz csobogását.

– És neked?

– Nekem is maradt, csak a felét kaptad meg. Igyál, de csak keveset – figyelmeztetett, majd lehámozta a vállamról a hátizsákot és a vállára kanyarította. Aztán bevárta Évit, aki elképedve meredt rá.

Én annyira meglepődtem, hogy meg sem tudtam nyikkanni. Még tiltakozni is elfelejtettem. Tán a szám is tátva maradt, úgy elámultam. „Most mi van? Mi történt most és miért?”, tépelődtem.

– Hű, de cikis! – motyogtam zavaromban.

– Cikis a frászt – lihegte a nyakamba az éppen mögém érő Évi. – Bárcsak az én zsákomat cipelné ez a melák – bökött Vili felé. – De nem, a kicsikének kell segíteni, mert olyan elesett a szegényke.

– Nyomás! Na, mi lesz? Induljunk már! – mordult ránk Vili.

Néhány méter után egy bokorra rögzített kartonlapot találtunk: „A csúcs háromszáz méter! Különösen nehéz kaptató! Minden lépésedre ügyelj!”, hirdette a filctollal írt tábla szövege. Nyomban bepánikoltam. Nem magam miatt, hanem Vilire gondoltam. Évit magam elé engedve bevártam a két hátizsákkal kapaszkodó Vilit.

– Mi van, Zsu? Rosszul vagy? – nézett rám aggodalmasan.

– Nem, dehogy.

– Akkor meg mi a gáz?

– Szeretném visszakapni a zsákomat.

– Persze, majd a legnehezebb szakasznál, mi? Nagyon okos – bökött a homlokára. – A te zsákod most az én zsákom, oké? Na, nyomi, induljunk, nehogy Ági néni frászt kapjon – mondta, és ellentmondást nem tűrően maga elé parancsolt.

Közben megláttam, hogy a két zsák úgy fekszik Vili hátán, mintha egy lenne. Menet közben a zsákokat egy erős spárgával több ponton egymáshoz kötötte úgy, hogy a batyu külső részén egy-egy pántot szabadon hagyott. Kicsit ortopéden hatott, azonban működött.

– De Vili, szeretném, ha… – tettem még egy kísérletet.

– Na, nyomás! – fordított menetirányba. – Talán majd a forrás után – fűzte hozzá alig hallhatóan.

Ági néni, már elindult a keresésünkre. Néhány métert ereszkedett csupán, amikor izzadságtól lucskosan előbukkantam a bokrok közül.

– Jaj, de jó, hogy megkerültél! – mondta kitörő örömmel, és nem törődve az izzadtságommal, magához ölelt. – Vili és a zsákod? – kérdezte elkomorodva.

– Én úgy szégyellem, Ági néni!

– Mit? Baj van? – meredt rám rémülten.

– Hogy Vili cipeli a hátizsákomat.

Vili éppen ekkor került a látóterünkbe. Ági néni arcán pillanatok alatt egymást követte a megkönnyebbülés, az öröm és végül az ámulat.

– Te egy igazi lovag vagy! – túrt Vili csapzott hajába.

– Nem igazán.

– Hogyhogy?

– Talán inkább serpa – válaszolta vigyorogva.

– Nocsak, mi mindent tud egy csaknem hetedikes – nyugtázta mosolyogva, majd gyors tempót diktálva elindult a hegy lábához vezető szerpentinen.

A legnagyobb hőségben, délután három után pár perccel érkeztünk az utolsó táborhelyre. Amikor egy irtáson áthaladva megpillantottuk az alattunk lankásan szétterülő domb oldalába, közvetlenül az erdő mellé telepített bázist, nagy hangzavar támadt. Elsőként Évi kiáltott:

– Ott van lent! – harsogta, és eliramodott az általa jelzett irányba.

– Hol? Mi van? Az agyadra ment a meleg…

– A fák között nézd! – futott vissza a csoporthoz lelkendezve.

Az utolsó kilométeren szétszakadt a korábban fegyelmezetten menetelő csapat. Élen Vili, nyomában Évi és még néhány fiú rohant a tábor felé, közben lehagyták Olga néni fáradtan botladozó csapatát.

Amikor Ági nénivel mi is megérkeztünk, Vili már szétbogozta a két zsákot, és – mintha bocsánatot kérne – félszeg mosollyal elém helyezte a terhet. Éppen úgy, mint amikor lehámozta a hátamról, most sem tudtam megszólalni. Nagy megszeppentségemben még csak egy kurta köszönetet sem voltam képes kipréselni.

– Most már ismét a tiéd – mondta a mosolyt mulatságos grimaszra váltva, majd – megkönnyebbülésemre – Ági nénihez fordult.

– Kérhetek valamit?

– Mi lenne az? – nézett rá kedvesen.

– Tessék megmutatni, hogy melyik az én ágyam.

– Nocsak, nem fáradtál el?

– Hát…

– Rendben, de talán az ágy előtt nem tenne kárt benned egy jókora zuhanyozás – mérte végig tüzetesen. – Persze, ha feltétlenül ott akarod hagyni a lenyomatodat a lepedődön, akkor a fürdésre semmi szükség.

– Pedig nem ártana, mert büdi is – jegyezte meg a folyamatosan szimatoló Évi, aki Vili bakancsa mellett ücsörgött. De Vili, szokásához híven, nem zavartatta magát, légyzümmögésnek tekintette Évi megjegyzését. Alig több mint tíz perc múlva a frissen húzott ágyon, hasra fordulva aludt. Ági néni a lelkünkre kötötte, hogy senki, semmilyen ürüggyel ne ébressze fel. Aznapra minden program, még a tábortűz körüli teendők alól is felmentette.

Másnap, az utolsó táboros napon – talán a közeli elválás által keltett izgalom miatt – pirkadat előtt ébredtem. Igazából arra eszméltem, hogy a tábor feletti erdőben, közel az irtás széléhez, kedvenc madaram, a fülemüle szól, aztán hamarosan rájöttem, hogy egy távolabbi társának válaszolgat kitartóan. Később, Ági néni elmondta, hogy ilyenkor két hím jelez egymásnak. „Figyelj rám! Itt vagyok, résen vagyok! Tartsd távol magad!”

Kikászálódtam az ágyból, majd a takarót magam után húzva a faház előtti egyik fatönkre kuporodtam. Szinte teljes volt a sötétség, némi fény csak a kapu melletti ügyeletesi kuckóban pislákolt. Ahogy elcsendesedtem, mindenféle zörejt, roppanást, suhanást, surranást hallottam az erdő felől. Örömmel töltött el, sőt, némi büszkeséget is éreztem, hogy a sötétség és a sejtelmes hangok ellenére a hátamra terített takaró alatt biztonságban érzem magam. Aztán bekövetkezett az, amit még sohasem láttam: a mindennapi „csoda”. Az irtás irányából – kezdetben azt hittem, hogy káprázik a szemem – derengeni kezdett, majd másodpercek múlva nyilvánvalóvá vált, hogy a napfelkeltét látom. Egyre több madár engedte ki a hangját. A félhomályban egy róka óvakodott elő a közeli erdőből, majd rövid ideig mozdulatlanul a tábor felé figyelve szimatolt, aztán eltűnt a bokrok alatt. Nem sokkal a róka után egy furcsán, hullámzó testtel futkározó, karcsú négylábút pillantottam meg. Hirtelen eliramodott, majd váratlanul megtorpant, és feltartott fejjel körülkémlelt, aztán irányt változtatva ismét futásnak eredt. Kíváncsi természetűnek tűnt, mert még a táborba is bemerészkedett. Ági néni szerint nyest lehetett. A mindenféle hanggal: sustorgással, mocorgással, roppanással vegyített madárdal elérte a csúcspontját, és úgy hatott rám, mint amikor egy nagyzenekar teljes odaadással hangol a hangverseny előtt.

Anyu és apu a jelzett időpont előtt fél órával, már délután négy órakor az Árpád hídhoz közeli parkolóban várt, ők voltak az elsők. Mesélték, hogy otthon már órák óta nem tudtak magukkal mit kezdeni, állandóan az órát nézték, még valami ostoba ürüggyel veszekedtek is egy kicsikét. De amikor a busz lekanyarodott az útról, már csupán az látszott, hogy szent a béke közöttük. Elámultam, mert fogták egymás kezét. Arcukra merevült mosollyal a várakozó szülők első sorában álltak, és nagyon látszott, hogy abban a percben csak egyetlen sürgető kívánságuk van, hogy a busz ajtaja végre kinyíljon.

Misi bácsi és Árpi bácsi segédkezett a leszállásnál. Engem Árpi bácsi ragadott meg és huppantott le, majdnem a szüleim elé. Ahogy anyu a hátizsákkal együtt átölelt, jó volt érezni az ismerős illatot. Apu folyamatosan a fejem búbját puszilgatta, mivel anyutól nem jutott másutt hozzám.

– Hogy vagy, kincsem? Nem bántad meg, hogy elmentél? Biztos nincs semmi bajod? – sorjáztak a kérdések, amelyekre a sűrűségük miatt egyenként nem is tudtam válaszolni, de egy pillanatnyi szünetet kihasználva kiböktem:

– Minden rendben, jól vagyok.

– Hadd lássalak! – tolt el magától. – Jé, mint egy kis szerecsen[2].

Apu nem bírta tovább a mellőzöttséget és közbeavatkozott.

– Én is hozzáférhetek a lányomhoz?

Aztán két apás puszi következett, majd a hátizsákom átlendült apu vállára, és már indultunk is az autónk felé. Én közöttük, egymás kezét fogva. Az emlékeim között nem találtam erre példát, bár egészen kiskölyök koromban, amikor még csak éppen járni tudtam, biztosan gyakran előfordult valami hasonló. Boldog töprengésemben az is eszembe jutott, hogy lám, mire képes egy kezdetben félt és utált vándortábor.

Otthon is folytatódott a dédelgetés. Anyu a kedvenc ételemet, sült csirkecombot pirított krumplival és mellé csalamádét tett elém az ünnepien megterített asztalra, majd háromféle fagylalt következett. Nem voltam éhes, de mégis úgy faltam, mint egy kismalac, és addig ettem, amíg volt valami a tányéromon. A fagyihoz érve rákérdeztem:

– Peti mikor érkezik?

– Kilenc óra körül – válaszolta apu.

– Ugye kimegyünk elé? – kérdeztem lelkesen.

– Tegnap telefonált apunak, hogy az egyik osztálytársának a szülei elhozzák a házig.

– De kár!

– Jobb ez így, kincsem. Úgy is nagyon fáradt lehetsz – mondta anyu, miközben arra gondoltam, hogy jó lett volna együtt kimenni és együtt várakozni.

– Addig is mesélj, milyen volt, kincsem – kérdezte anyu kissé bágyadtan.

Lehet, hogy a bőséges és gyors étkezés tette, de elálmosodtam és semmi kedvem sem volt a beszámolóhoz, és anyuról is látszott, hogy egészen máshol járnak a gondolatai, apu pedig éppen bekapcsolta a televíziót, és megszűnt számára a környező világ.

– Majd holnap, anyu, most sziesztázok egy kicsit – mondtam, miközben elindultam a kisszoba felé.

Fél tíz után pár perccel megszólalt a kapucsengő. Mindhárman az ajtóhoz rohantunk. Természetesen anyu ért oda elsőnek, én a szunyókálástól kissé kótyagosan utolsónak. Amikor a lift elindult fölfelé – mintha parancsra történt volna –, az előtérbe nyomultunk. A liftajtó zörgött, csikorgott és a végén nagyot csattant, ahogy a bátyám – szokásos dinamizmusával – elhúzta, és a következő pillanatban hátizsákostól anyu nyakába ugrott. Abban a percben a tilalom, hogy „a lépcsőházban, csendben kell közlekedni” elfelejtődött. Mindenféle hang – dünnyögés, nyöszörgés, harsány sóhajtás – töltötte be a szűk teret, majd anyu részéről:

– De jó, hogy megjöttél, de jó, hogy itt vagy ismét…!

– Na, jó-jó… Elég legyen már… Gyerünk befelé! A mindenit…, ej…, hát… – hajtogatta apu, miközben megpróbálta Petit anyuról lehámozni. A próbálkozás végül eredménnyel járt, majd apu is kapott egy gyors ölelést, és megtörtént a szokásos tenyér-összecsattintás, aztán én következtem.

Semmi puszi és ölelés, hanem miként már annyiszor, ha vendégek érkeztek a házhoz, és Peti úgy gondolta, hogy elérkezett a mindig sikeres „azta” attrakció ideje, rutinosan, mindkét oldalról a tarkómat átkulcsolva az állam alá csúsztatta a tenyerét és a fejemnél fogva felemelt, és mint egy Márton-napi libát a gazda, becipelt a rendeltetési helyemre, jelen esetben az előszobába.

– Mi ez a hülyeség, Petike? Igazán megjöhetne már az eszed… Még baja esik, arra nem gondolsz? A francba, a francba, vigyázz már…!

Anyu nem szólt semmit, csak mosolygott folyamatosan.

Petit is a kedvenc étke várta, majd elkezdődött a beszámoló. Fél tizenkettő körül apu hatalmasakat ásítva kézen fogott:

– Gyere, picinyem, tegyük el magunkat holnapra – aztán már csak arra emlékszem, hogy a kisszobába botorkáltunk, majd betakart, és a homlokomra puszit adott.

1. 2 Nagyon sötét bőrű.

Augusztus végéhez közeledve egyre gyakrabban gondoltam az új iskolára. A pozitív várakozás mellett némi szorongást is éreztem. Addigi életem során, már egészen kis koromban is mindig gondot okozott, ha ismeretlen környezetbe kerültem. Valamilyen mélyről fakadó bizalmatlanság és félelem tartott vissza a gyors kapcsolatteremtéstől. Szinte mindig megvártam, hogy a másik, az ismeretlen legyen a kezdeményező. Más volt a helyzet, ha a családom bármely tagja jelen volt. Akkor a biztonság, a védettség érzete nyitottabbá, elfogadóbbá tett, és a velem született félénkségem is arra az időre háttérbe szorult.

Az évnyitóra anyu kíséretében indultunk. Amikor átléptük az iskola küszöbét, Peti „Sziasztok!” felkiáltással előrerohant. Még visszaköszönni sem volt időnk, mert pillanatok alatt eltűnt a lépcsőfordulóban.

Anyut láthatóan megrázta Peti „kitörése”, mint ahogy hasonló helyzetekben, amikor valamivel nem tudott azonosulni: most is kihúzta magát, és leszegte az állát.

– Ugyan, anyu, ne haragudj rá, ő már nagyfiú.

– Ha te mondod, biztosan úgy van – mondta epésen.

– Nem, anyukám, te mondtad, amikor Peti a múltkor raplizott[3], és apu rendre utasította, hogy Peti kamaszodik és legyünk vele elnézőek, ha valami szokatlant csinál.

– Ez így igaz! – mondta, és megtorpant egy pillanatra, majd furcsán mosolyogva rám nézett.

Közben a tornaterem bejáratához értünk. Nagy volt a nyüzsgés és a zsivaj. Ahogy beléptünk a hatalmas hodályba, mindenféle kérdés, kérés nélkül egy kedvesen ajánlkozó – gondolom nyolcadikos – lány elkísért bennünket a megfelelő helyre, ahol a legeslegnagyobb meglepetésemre Ági nénivel találkoztunk. Olyannyira meglepődtem, hogy zavaromban úgy jártam el, ahogy nemrég anyu tanított.

– Ági néni, ő az anyukám, anyu, ő itt Ági néni – még biccentettem is a tanárnő felé, majd a szabványszövegtől, amit saját számból hallottam viszont, ismét kissé megzavarodva hozzáfűztem –, akiről annyit meséltem.

A bemutatásomat hallva nagy lett a derültség, mindkét karjukat előrenyújtva megragadták egymás kezét, és közben önfeledten nevettek. Váltottak még néhány mondatot, aztán anyu a szülők közé sorjázott, Ági néni pedig a csoportomhoz kalauzolt. Miközben kísért – ahogy a táborban már napi gyakorlattá vált –, titokban a fejem búbjára egy barackot nyomott. Ettől kezdve aztán teljesen otthon éreztem magam. Fokozta az elégedettségemet, hogy a népes csoportban néhány, a táborból ismert arcot fedeztem fel. Viszont Évit és Vilit nem találtam sehol, ez kicsit elkeserített.

Az új suliban töltött második napon Misi bácsi jelent meg az osztályban. Ahogy belépett, nyomban megismert. Hozzám lépett, majd kézen fogott, és az osztály elé vezetett.

– Nézzétek meg jól ezt a kicsi lányt, aki a vándortábor több mint száz kilométere alatt végig egy tíz kilós hátizsákot cipelt, minden zúgolódás és nyöszörgés nélkül.

– De Misi bácsi, ez…

– Nem! – torkolt le. Szép tulajdonság a szerénység, de ez esetben nem élhetsz vele. Amit tettél, és ahogyan, az példaértékű.

Én pedig közben Vilire, Vili helytállására gondoltam, és majdnem pityeregve szégyelltem magam. Misi bácsi megfellebbezhetetlen volt. Ezt követően még jó pár osztályba elcipelt. Olyan osztályban is megfordultunk, ahol két fiú és egy lány szemtanúja volt Vili teljesítmény