{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-605-1
ISSN 2677-0997 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Majoros Nóra, 2022
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: © Baranyai (b) András
Borító © Bernát Barbara
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Rét Viktória
Szakmai lektor: Návai Péter
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Győri Borbála
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence

Első fejezet

Denevér démon

– Fugit irreparabile tempus[1] – sóhajtotta az öregasszony, amint belépett az alagútba. A hangját, mint egy puha párna, elnyelte a fal. Sehol egy visszhang, sehol egy csillanásnyi fény. A vénségesen vén Tempi Borbála szerette a gyerekeket, mindene volt az Első Kerületi Vitéz János Nyolcosztályos Gimnázium büféje, amelyet pont annyi ideje üzemeltetett, amióta a patinás iskola állt. De néha sok volt már a zsivaj.

Csak egy apró sóhajt engedett meg magának, aztán felkattintotta a fejlámpáját, ősz homlokára illesztette a pántot, és elindult a járaton. Sietett, hogy még időben visszaérjen. Péntekenként este hímzőkörbe járt, és a világért sem szerette volna elmulasztani azt a különleges griffmotívumot, amelyet a hímzőkör vezetője estére megígért. Ám ma valahogy elcsúszott az idő. Kicsit tovább tartott nyitva a büfé, kicsit tovább tartott a készletek összeszámolása is, és ez a járat, amelyen a beszerző útján végig kellett mennie, a leghosszabb volt az összes közül.

Bori néni jobbra, balra kanyargott az alagútrendszeren, aztán egy kereszteződésnél megállt. Az alagút egyik oldalán faajtó nyílt, az ajtó mellett összehajtogatott ruhakupac és egy zsák hevert. A zsákban textilek voltak. Ellenőrizte a tartalmát, aztán a vállára vette a zsákot, és továbbment. A járat lejteni kezdett, itt alaposan megszaporázta a lépteit, de csak addig, míg egy újabb ajtóhoz és halomhoz nem ért. Ott egy kis bőrszütyőt vett elő. Kibontotta.

– Első osztályú gyöngyök – mondta csak úgy magának, aztán elmosolyodott, mert a hangját megint elnyelte az alagút fala, mintha csenddel akarná átölelni.

Vagy mégsem? Talán léptek neszét hallja? Fülelni kezdett.

Szárnyát bontotta és elsuhant fölötte egy denevér.

Bori nénit furcsa érzés fogta el. Vajon ez intő jel?

Felsóhajtott, aztán visszacsomagolta a gyöngyöket, kicsit habozott, szüksége lesz-e rájuk, aztán betette a szütyőt a zsákba, és továbbment. Mintha meg-megmozdult volna alatta egy fagyökér, és gyengéden előresegítette volna. Majd a járat erőteljesen emelkedni kezdett. Bori néni belekapaszkodott egy kiálló gyökérbe az alagút falán, és a gyökér, mint egy felvonó, húzni kezdte az öregasszonyt fölfelé. Még így is legalább egy órába telt, mire elérte azt az ajtót, amelyet keresett. Emellett is volt egy kupac. Bori néni csak úgy, mintás pulóverére felkapott egy vastag vászonkaftánt, sportcipőjét levette, zoknijára kapcát húzott, rákötözött egy puha bőrbocskort, végül a fejére kötött egy kendőt.

Mielőtt kinyitotta az ajtót, hosszan vizsgálgatta a fejlámpa fényében. Ha ezen az ajtón átmegy, pont akkor kell kilépnie a túloldalon, amikor legutóbb eljött onnan. Legalábbis ha minden jól megy. De az idő kereke kiszámíthatatlan. Megmagyarázhatatlan érzés fogta el újra. A lépések nesze… A denevér… És az ajtó… Mintha egy icipicivel arrébb lenne, mint legutóbb volt. Vagy másképp állna.

Aztán a hímzőkörre gondolt, meg a griffmotívumra.

Tempi Borbála, agyadra ment a vénség! – morogta magában, aztán megrázta magát, letette a fejlámpát, és kinyitotta az ajtót.

A túloldalon változatlanul sötét fogadta. Szűk sziklajáratba mászott át, fel-felnyögött, ahogy kúszva maga után vonszolta a zsákot. Hamarosan egy tágasabb barlangterembe ért, a boltozatán három természetes résen kéredzkedett be a lombszínű fény.

A barlangból egy tágas sziklateraszra lépett ki. Összehúzta magán a kaftánt, mert csípős volt a reggeli szél. Kiment a terasz szélére, és a fák lombja fölött rábámult a tájra. Nem nézelődött sokáig, mert az erdei ösvény felől gyerekhangot hallott. A nyakához nyúlt, és ellenőrizte, megvan-e a medálja. A bőrszíjon függő faágacska az inge alatt lapult.

Az ösvényen hamarosan felbukkant egy fiatal nő. Hasonló kaftánt viselt, mint amit Bori néni kapott magára az alagútban. Hajára kendő borult, amelyet egyszerű, hímzett pánt szorított a homlokára. Egyik vállán egy nagy zsákot tartott, a másik vállán egy egyévesforma kisfiú ült. Ahogy a gyerek arcát simogatta a lomb, a levelek után kapkodott, és kacagott. A csuklójára csomózott apró csörgő együtt csilingelt a kapkodó kis kézzel.

Bori néni megnyugodott. Minden úgy történik, ahogy történnie kell.

Ám a nő cseppet sem tűnt nyugodtnak, folyton hátrafordult, meg az erdőt kémlelte. Amikor a sziklateraszra ért, megállt, és fejet hajtott Bori néni előtt. Nem szólalt meg, és meg sem moccant, amíg Bori néni nem köszöntötte.

– Jó reggelt, lányom!

– Jó reggelt, anyó!

– Meghoztad-e a húst?

– Igen, anyó, úgy, ahogy kérted: füvekkel szárított marhahús.

A nő letette a gyereket és a csomagot. A gyerek leült a földre, felfedezett egy katicabogarat, és ujjacskáival böködni kezdte. Az anyja riadtan felnézett. A barlang fölül, a sűrű bozóttal benőtt szikláról jött a nesz.

– Csak a szél jár – nyugtatta meg Bori néni.

– Jaj, anyó, nyugtalanság gyötör! Lépteinket szellemek kísérik ma.

Bori néninek eszébe jutott a saját aggodalma, aztán elhessegette a gondolatot. Hiszen eddig minden rendben ment.

– Vége felé jár az ősz, a tél sóhaját érzed. Azt érzem én is. A fogát csikorgatja a csontjaimban.

– Bölcsesség szól belőled – mondta a nő, de nyugtalanul cikázó pillantásából Bori néni tudta, hogy nem győzte meg, csak udvariasságból helyesel.

Közben kibontotta a csomagot, Bori néni orrát kakukkfű és zsálya illata csapta meg.

– Tökéletes – mondta, és arra gondolt, hogy az a hetedikes kissrác, a szeplős képű Imre, mennyire fog örülni a Nomád Burgernek. – Nézd meg, lelkem, amit én hoztam neked! Hat köteg színes vászon. Legközelebb szükségem lenne néhány jófajta korsóra meg egy nagy halászhálóra. Tudok hozni jóféle sót vagy gyöngyöt. A gyöngyökből hoztam mintát is, megnézheted.

A csengőcske hirtelen erősebben megcsörrent, és a két nő egyszerre fordult a hang irányába, a sziklaperem felé.

– Kicsi Balán, gyere el onnan, leesel! – kiáltotta az anya, mert a gyerek egészen a szikla szélére követte a katicabogarat. Egy galagonyabokor kusza tövébe mászott be, és a bokor piros bogyóival játszott. Ahogy rázta az ágakat, csilingelt a csörgője. A nő már ugrott felé, amikor hirtelen a barlang tetején megreccsentek az ágak. A következő pillanatban két fekete alak csapott le a szikláról, mint két kitárt szárnyú keselyű. Az anya felsikított.

– Denevér démon!

Bori néni egy pillanatra megzavarodott, nem is tudta, mit lát, aztán kitisztult a kép. Nem denevér és nem démon, hanem két férfi ugrott le a szirtről. Követhették a fiatal nőt, és elrejtőztek a fejük feletti bozótban, amíg árut cseréltek. Éles vonású, fekete hajú, erős férfiak voltak. Egyikük már a vállára is kapta a nőt, mint egy csomagot, és hiába rúgkapált, csapkodott, szorította erősen vasmarkával. Bori néni ököllel ugrott a támadóknak. Hátrafordult a másikhoz, amelyiknek szabad volt a keze. Sötét szempár nézett vissza Bori nénire, és az öregasszony a föld alatti alagút végtelen mélységét látta ebben a tekintetben.

– Vén szuka! Ne ugass! – kiáltotta a férfi, felnevetett, és fél kézzel megtaszította Bori nénit.

Az öregasszony a barlang bejáratáig repült. Még érezte, ahogy a fenekére puffan, még hallotta, ahogy a fiatal nő a gyerek után sikít, még látta, ahogy mellette, a sziklából kinövő páfrány csipkés levelére leszáll egy lepke, aztán a feje a kőnek csapódott, és elsötétült előtte a világ.

Második fejezet

Valóság, csak máskor

A büfében péntek délután a takarítónő felforgatta a székeket az asztalokra, fényesre törölte a padlót, és hazament. A büfépulton letakarva állt a só- és borstartó, az átadóablak leeresztve, a büféhelyiségben éppen kattant a zár, ahogy Bori néni becsukta a hátsó bejáratot. Ám a lámpák még égtek, az egyik neoncső halk zümmögéssel villódzott.

Az ablak melletti asztalnál egy szőke, szeplős képű fiú ült. Előtte egy szendvics, egy kulacs, egy fánk és egy nyitott könyv. A fiú elmerült a sorokban: …Hút nem hökkentette meg, hogy most a táj egészen más, mert ez a táj is valóság volt, csak máskor…[2]

– Hé, Imifej! Ugye így hívnak? Mit mondott a nyanya? – szólt valahonnan, a betűkön túlról egy hang.

Imi felnézett a könyvből. Még rezonált benne az olvasott szöveg dallama.

– Mi van, megkukultál? Te, ez a kaja mi? – kérdezte a srác, aki valahonnan a sötétből bukkant elő, odaült mellé, és beleharapott a szendvicsbe.

– Fácánhabos Royal szendvics – nyögte Imi, és elkönyvelte magában, hogy a fánkkal kell jóllaknia este kilencig.

– Már azt hittem, nyominger vagy, és nem tudsz beszélni. Na, figyelj, neked mondott valamit a nyanya? Tudod, hova megy? – kérdezte újra a srác, és a büfé ablaka felé bökött.

Imi csak látásból ismerte. Márknak hívták, nyolcadikos volt, igazi nagy dumás és hantagép. Bár igazából nem is látásból, hanem a hangjáról ismerte, mert ez a hang leuralta a folyosót, ahonnan a hetedikesek és nyolcadikosok osztályterme nyílt. A szövege alapján pedig Imi mindenre vágyott, csak arra nem, hogy beszélgessenek.

– Nem mondott semmit.

– Na ne szívass, jó? Láttam, hogy eldumáltál vele, amikor kaját vettél. Amúgy fura ez a fácánhabos cucc, de nem rossz. Ja, és a múlt héten is itt voltál záráskor, akkor is beszéltél a nyanyával. Figyellek, úgyhogy ne kamuzz!

Márk hátradőlt, tovább harapdálta Imi szendvicsét, és közben intett, hogy Imi beszéljen.

– Hát… – dadogott Imi. – Csak kértem egy Nomád Burgert, de Bori néni azt mondta, elfogyott. Azt ígérte, hétfőn már lesz. Aztán megkérdezte, mit ennék helyette, én meg mondtam, hogy megkóstolom a Fácán-habos Royalt.

– Aztán? – sürgette Márk, elvette Imi szalvétáját az asztalról, és megtörölte a száját.

– Aztán megkérdezte, kérek-e még valamit, mielőtt bezár. Kértem még egy fánkot is. Aztán megkérdeztem, segíthetek-e neki a pakolásban, de azt mondta, nem kell.

Márk elégedetlenül csóválta a fejét, és a fánkért nyúlt. Imi kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de Márk ránézett azzal a felsőbbrendű nézéssel, amivel a menők képesek a többiek tudtára adni, hogy hol a helyük. Imi becsukta a száját. Márk bólintott, és beleharapott a fánkba.

– Na jó, tegyünk egy próbát, hátha megérted! De csak azért, mert jó fej voltál, és ilyen szépen megkínáltál – Márk suttogóra fogta. – Figyelj, neked nem gyanús a büfés nyanya? Ja, nem, te nem vagy olyan. Akkor elmondom. Ez nem egy normális büfé. Tudod, milyen kaják vannak az unokatesómék iskolájában? A szendvics harmadnapos zsemléből és tescós párizsiből már Michelin-csillagosnak számít. Csomagolt műkaja vagy undorító moslék, na, ez a választék. És akkor nézd meg ezt! Nomád Burger? Szarvashab?

– Fácán… – súgta Imi.

– Neked sosem jutott eszedbe, hogy itt valami nincs rendben? Tudom, neked nem, te nem vagy olyan. De várj, segítek! Vajon honnan szerzi be a nyanya ezeket a kajákat, he?

– Nem tudom – mondta Imi, és közben megbabonázva nézte Márk száját. A felső ajkán megült a porcukor, és a fehérrel csíkozott száj mintha őrült táncot lejtett volna beszéd közben.

– És azt tudod, hogy most hova ment?

– Gondolom, haza.

– Miért, az udvaron lakik? Vagy a fa tetején? Nézz csak ki az ablakon!

Imi hunyorgott, mert a neonfénytől alig látott ki a szürkülő délutánba. Fátyolos függönyt rajzolt az ablakba az eső. Aztán az esőcseppeken túl meglátta Bori néni alakját. Márknak igaza volt, a néni az udvar közepén álló, ősöreg platánfa felé osont kezében esernyővel, körül-körülnézve, mintha tilosban járna.

– Tudod, mi fog most történni? – suttogta Márk, és Imi beleborzongott, mert ez a hang olyan volt, mintha egy horrorfilm főgonosza beszélne. Egyszer véletlenül rákattintott a neten egy videóra, és annyira megigézte a film, hogy képtelen volt kiikszelni. Az anyukája vette észre, kikapcsolta, és egy óráig énekelt neki utána, hogy megnyugodjon.

Imi megrázta a fejét, mire Márk folytatta, szinte szótagolta a szavakat: – El fogja nyelni a fatörzs.

Imi már-már felnevetett, de Márk nem hagyta, hogy kizökkenjen a hangulatból.

– Figyelj! Kinyitja a kiskaput a kerítésen… Az ernyőt a kerítésre akasztja… Odalép a fatörzshöz… Felemeli a két kezét, átöleli a törzset… Aztán hátralép… Megérinti a lába előtt a gyökeret… A másik kezét újra a törzsre teszi… Aztáááán… Upsz! Eltűnik.

Imi felsikoltott, és a szája elé kapta a kezét. Bori nénit tényleg elnyelte a fatörzs.

– Ugye megmondtam? De ne aggódj, visszajön! Minden péntek este ezt csinálja.

Azzal Márk felpattant a székről, és sietve elindult.

– Hova mész? – kérdezte remegő hangon Imi.

– Mit gondolsz, Imifej? Megnézem, mit csinál a fában.

– Várj, ez nem helyes! Nem szabad leskelődni! – kiáltotta Imi, de csak a másik fiú lendületes lépéseit hallotta a folyosóról visszhangozni.

Az asztalra nézett. Tétovázott, hogy ott merje-e hagyni a táskáját, a tesicuccát, az asztalon a szemetet, hogy felhúzza-e a kabátját, de addigra már hallotta, hogy csapódik a folyosó udvar felőli ajtaja. Maga sem tudta, miért, talán mert szomjas volt, vagy csak mindenképpen el akart tenni valamit a kupacból, felkapta a kulacsot, még visszanézett a táskájára, nincs is már a suliban senki! – győzködte magát, aztán Márk után iramodott.

Mire kiért az udvarra, Márk már a fatörzset ölelte. Imi visszaidézte, amit korábban látott: Bori néni megöleli a törzset, megérinti a gyökeret, aztán a törzset újra. Márk már az utolsó mozdulatnál tartott. Imi esővel, sárral nem törődve sprintelt, átugrotta a fa körüli kerítést, a sáros földön csúszva elérte a fát, és amikor Márkot elnyelte a törzs, Imi utánavetette magát.

Mintha a semmibe érkezett volna. Sötétség vette körül, aztán a szájára tapadt egy vizes kéz.

– Na ide figyelj, Imifej! – suttogta Márk, és Imi most annak is örült, hogy Márk horrorfilmes hangját hallja, mert az legalább ismerős volt. – Két választásod van, ha már voltál olyan hülye, és utánam jöttél. Ja, olyan nincs, hogy kimész és pofázol valakinek, érted? Vagy itt maradsz, és nem mozdulsz, amíg visszajövök, vagy velem tartasz. Bármelyik esetben kuss van, oké? Ha a nyanya észrevesz, vagy eltűnsz, akkor megígérem neked, hogy a tanév minden napját megkeserítem számodra az iskolában. Én leszek a rémálmod. Hidd el, értek hozzá! Ha vetted, amit mondok, bólints!

Imi bólintott. Márk levette a kezét a szájáról, és továbbra is suttogva kérdezte:

– Na, mi lesz? Jössz, vagy maradsz?

– Egyáltalán hol vagyunk?

– Fogalmam sincs, éppen ezt akarom kideríteni.

– Szerintem nem jó ötlet egy felnőtt után kémkedni.

– Nem kell, hogy okoskodj! Ez egy pincerendszer. Tuti biztonságos, ha a nyanya gyakran megjárja, márpedig heti kétszer legalább lejön. Szóval no para, és mostantól no duma, világos? Jössz, vagy maradsz?

– Megyek – felelte Imi.

Ha megy, akkor legalább Bori néni a közelben lesz, és kiálthat neki, ha nem érzi magát biztonságban. No és megállíthatja Márkot, ha valami baromságot csinál.

Márk közben elővette a telefonját, de nem kapcsolta be a lámpát, csak a képernyővel világított, mert nem akarta felhívni magukra a figyelmet az éles fénnyel. Előttük mély kürtő nyílt, akár egy kút, az oldalán vaslétrával. Márk intett, aztán a szájába kapta a telefont, és elindult lefelé. Imi még mindig szorongatta a kulacsot. Mivel táskája nem volt, lehúzta a pulcsija cipzárját, és mögé rejtette. Aztán nagy levegőt vett, és mint egy búvár, aki ismeretlen, sötét vízbe bukik le, némán követte Márkot.

A lejárat után pinceszerű folyosó tátongott előttük. Ez már nem volt olyan szűk, kényelmesen haladhattak benne. A kanyargó alagútban észrevettek egy fénypontot, amely előttük haladt. Márk gyorsan lekapcsolta a telefonját, a falhoz simult, és magával rántotta Imit is.

– Ott van előttünk a nyanya – súgta.

A továbbiakban nagyobb távolságot tartottak. Hallották, hogy Bori néni megáll, matat valamit, magában beszél, aztán újraindul. A talaj hol lejtett, hol emelkedett, aztán egy idő után göcsörtössé vált, mintha átszőtte volna a fa gyökérzete. Márk újra elővette a telefont. A kijelző fényét úgy irányította, hogy a lába elé világítson, de Imi már a sötétben botorkált. Ráadásul Bori néni mintha egyre gyorsabban haladt volna, vagy csak Imi lába fáradt el. Megbotlott és elesett. Márk dühösen fordult hátra. A tompa zajra felriadt egy denevér, és surrogva elrepült a fejük felett.

Imi annyira félt, hogy még a kiáltás is belefagyott. Bár ott maradt volna a lejáratnál, és számolná magában csendesen a perceket, amíg Márk visszajön! Bár ne is jött volna utána! Így lekési az esti különóráját. A sírás kerülgette. De Márk intett, hogy induljanak, és Imi nem mert ellenkezni.

Imi nem tudta, mióta vannak az alagútban, de nagyon hosszúnak tűnt az eltelt idő. Szeretett volna szólni, hogy ő inkább nem megy tovább, de a sötéttől való félelme a Márktól való félelmét is felerősítette. A keze remegett, és a világ lassan egy fekete alagúttá változott.

Most mászunk át a pokolba. Szűz Mária, segíts! – gondolta, és a szeme elhomályosodott.

– Ezen az ajtón ment át – szólalt meg Márk. Most már nem suttogott, de érződött rajta, hogy ő is izgul. Imi visszalendült a valóságba.

– Most mi legyen, megvárjuk? – súgta.

– Várjunk pár percet, aztán kikukucskálunk az ajtón. Addig is megnézem a telón, hol lehetünk. Basszus, nincs térerő! Marha mélyen lehetünk a föld alatt.

– Csak egy rövid szakaszon lejtett az alagút, leginkább fölfelé mentünk. Nem lehetünk annyira mélyen.

– Én totál elvesztem az első kanyar után. Azt se tudom, jobbra mentünk, vagy balra. Lehet, hogy már valahol az ország másik felén járunk.

– Szerintem ez még mindig Budapest.

– Na jó, nagyokos, nézzük meg! – mondta Márk, és résnyire nyitotta az ajtót. – Ne már, egy újabb alagút. Vagyis inkább barlang.

A két fiú kimászott a barlangba. Hamarosan meglátták a kiszélesedő üreget és a halvány, zöld fényt, amely a mennyezet résein szűrődött át. Hangokat hallottak, úgyhogy meglapultak a járat sötétjében.

– Ez a nyanya hangja. Van vele valaki. Egy másik nő – súgta Márk.

– Te érted, amit mondanak?

– Nem. Mintha idegen nyelven beszélnének, de nem tudom azonosítani.

– Ne menjünk vissza az alagútba? Mi lesz, ha Bori néni visszajön, és itt talál minket?

– Beszartál, mi? Várjunk még egy kicsit! Tudni akarom, mit csinál.

Ekkor dübörgést hallottak, és éles sikítást. A két fiú hátrébb húzódott, és dobogó szívvel lapult a barlang falához. Hallották, ahogy Bori néni kiabál, aztán egy férfi ördögi hangon felnevet. Majd egy tompa puffanás, utána néma csend.

– Imifej, húzzunk el innen! – súgta Márk.

– Nem – felelte Imi. – Nem mehetünk. Mi van, ha Bori néni megsérült, és segítségre van szüksége?

– Valami gáz történt odakint, nem hallottad? Én nem akarok itt elpatkolni.

– Már nincs kint senki. Csend van.

– Hullákat sem akarok találni! És nem akarok a rendőrségen kikötni kiskorú bűnözőként. Fényes karrier áll előttem, érted? Hollywoodi sztár leszek meg minden.

Imi erre elnevette magát.

– Legalább nézzünk ki!

– Menj, ha akarsz! – felelte ingerülten Márk.

Imi előrekúszott.

A szíve a torkában dobogott. A barlang falának tapadva oldalazott kifelé, és amikor óvatosan kinézett a barlang száján, szinte pofon vágta a hűs levegő és az éles napfény. Mély lélegzetet vett, párat pislogott, amíg eltűnt a káprázat.

Bori néni ott feküdt előtte, a fejkendőjét vércsöppek pöttyözték.

Imi felkiáltott:

– Márk, gyere ki, és segíts!

Azzal a földön fekvő néni mellé ugrott. Először megtapintotta a pulzusát, aztán gyengéden félretolta a homlokáról a kendőt.

– Atyaég, meghalt? – kiáltotta kétségbeesetten Márk.

– Ne pánikolj, nem halt meg! – felelte Imi. – Elesett és beütötte a fejét, de van pulzusa.

– Te honnan tudsz ilyeneket?

– Kéne valami a feje alá, egy pulcsi vagy akármi.

– Ez nem jó? – kérdezte Márk, és felemelte a földről a zsákot, amelyben a vásznak voltak. Kiemelte belőle az egyik göngyöleget.

– Mutasd! Ez szuper.

Márk nyújtotta a vásznat, aztán hátraugrott, mint akibe belecsíptek.

– Valami csörög a bokorban – vinnyogta.

Imi odanézett, és majdnem megállt a szíve egy pillanatra.

– Uramisten, egy baba, és mindjárt leesik! Márk, gyere ide, és tedd Bori néni feje alá a vásznat! De ne mozdítsd el, hátha eltörött a csontja! Gyere már!

Márk a kiáltásra feleszmélt, és Bori néni mellé térdelt. Ügyetlenül próbálta a feje alá gyömöszölni a textilt. Imi csóválta a fejét, de nem maradt vesztegetni való ideje, a szakadékhoz ugrott, és az utolsó pillanatban, mielőtt még a mélybe zuhant volna, megragadta a baba lábát, és kirántotta a galagonyabokor alól. A gyerek megijedt, elkeseredetten bömbölni kezdett. Imi a vállára fektette, ahogy a saját kisöccsét szokta, amikor sír, és ringatni kezdte. Közben Márk felé pillantott. A fiúnak sikerült megtámasztania Bori néni fejét, és látszott, hogy a néni mellkasa egyenletesen emelkedik és süllyed.

– Minden rendben lesz – mondta Imi a babának, Márknak és saját magának is. Aztán egy pillanatra rátekintett a tájra, talán kíváncsiságból, talán, hogy erőt merítsen a ragyogó, kék égből.

A sziklaszirt alatt erdős hegyoldal, alatta harsogó zöld táj terült el. Lombok és nádas mindenütt. Sehol egy ház, egy út vagy bármi, ami emberi kéz nyomára utalna. A lombok fölött pedig madarak szálltak, rengeteg hangoskodó madár. Mielőtt még odalépett volna Bori nénihez, hogy megvizsgálja a sebét, bekéredzkedett az elméjébe a korábban olvasott sor: mert ez a táj is valóság volt, csak máskor…

Harmadik fejezet

A gyapjas orrszarvú csontjai

A sötét alagút, amelynek Bori néni minden apró kanyarulatát ismerte, most mintha tágasabb lett volna. A falakon jobbra-balra nyíló, alacsony ajtók is megnőttek. A járat kiegyenesedett, és a végtelenbe nyúlt, távoli végén fény derengett. Bori néni olyan puhán lépkedett, mintha a lába nem is érintené az alagút földjét. Az ajtók előtt ismerős alakok álltak: nők hosszú ruhában, férfiak nagy szakállal, karddal az oldalukon, mintha egy múzeum festményei elevenedtek volna meg. Ahogy elhaladt előttük, némelyikük integetett, másikuk biccentett, volt, amelyik kedves mosollyal üdvözölte. Bori néninek elszorult a szíve. Tehát ez az utolsó út a fény felé. Hát így ér véget az élet.

Aztán észrevett egy nyitott ajtót. Lelassított. Az ajtó mögül beszélgetés hallatszott. Bori néni még egyszer a folyosó végén ragyogó, hívogató fény felé nézett, aztán elmosolyodott, kinyitotta az ajtót, és kilépett rajta. A folyosó, a fény eltűnt. Szeme csukva, és visszatért a teste minden fájdalma. Felnyögött, aztán kinyitotta a szemét. Először egy hosszúkás, karakteres fiúarc nézett rá. Kusza, sötét haj, és az alagútnál is sötétebb szem. Bori néni szívét félelem járta át. Hasonló szempárt már látott valahol! Eszébe jutott a támadó férfi, és az esés. Riadtan nézett a másik arcra. Szeplős, kerek fiúarc, tiszta, kék szem. Egy angyal – gondolta Bori néni, aztán eszébe jutott egy név: Imre… Az a hetedikes fiú… Vitéz János Gimnázium… A harmadik arcra tekintett. Könnytől és portól maszatos babaarc. Bori néninek hirtelen eszébe jutott minden.

– Szerintem Bori nyanya ébredezik – mondta a sötét szemhez tartozó, cakkos száj. A mély, dallamos hang teljesen ellentétben állt az arcvonásokkal.

– Nyanya az ükanyád… – dörmögött Bori néni, és felült.

– Hála az égnek! – kiáltott fel az angyalarc. – Bori néni, ne nagyon tessék mozogni, mert nem tudom, nem tört-e el valamelyik csontja!

– Szigeti Imre és Zámbó Márk! Mégis, hogy kerültetek ide?

Márk felnevetett.

– Imifej, nincs neki semmi baja! Agyoncsaphatatlan a nyanya, jeeee!

Bori néni fejébe belenyilallt a fájdalom. Lehunyta a szemét, és visszahanyatlott a vászonra.

– Csak lassan! – mondta Imi.

Letette a babát, aki felfedezett a porban egy ízeltlábút. Ahogy utána kapkodott, csuklóján csilingelt a csengő. Közben Imi végigtapogatta az öregasszony lábát, karját, hátát, hogy érezze, van-e valahol a csontjaiban törés.

– Ne tessék ránk haragudni! Követtük Bori nénit az alagútban, de legalább most itt vagyunk, és tudunk segíteni. Szerintem nem tört csontja, csak a fejét üthette be, de ha fájdalmat tetszik érezni valahol…

– Honnan tudsz te ilyeneket? Valami önkéntes orvos vagy? Vagy titkos szuperhős? Eddig elég jól leplezted, Imifej.

– Nem – szólalt meg Bori néni halkan. – Imre cserkészkedik, igaz? Jól van, hagyd abba ezt a matatást! Nem tört el semmim, csak a fejem fáj piszkosul. Kéne egy kis víz.

Iminek eszébe jutott a kulacsa. Bori néninek nyújtotta.

– Szerintem hívjuk fel a rendőrséget meg a mentőket, jó? Nem tudom, kik voltak ezek az állatok, akik ilyen csúnyán elintézték Bori nénit, de nem járhatnak messze. És ezzel a csírával is kezdenünk kéne valamit – mutatott Márk a babára, aki újra a galagonyabokor felé mászott, aztán folytatta. – Nekem nincs térerőm. Lehet, hogy érdemes lenne felkapaszkodni a barlang tetejére.

– Édes fiam, nem tudsz olyan magasra mászni, hogy legyen térerőd.

– Miért, hol vagyunk? Nem távolodhattunk el annyira a várostól. Ikszipszilon Bözsikének Karakószörcsökön is van térereje, ne már, hogy a főváros közelében ne legyen!

– Bori néni, én ismerek egy helyet, ahová gyakran járunk kirándulni, és nagyon emlékeztet erre, de mégis más – vágott közbe Imi. – De ha tényleg ott lennénk, akkor alattunk látszanának a házak, látnám például a lakótelepet, ahol lakunk. Kiépített turistaútnak kéne itt lennie, a barlangról pedig hiányzik egy rácsos ajtó meg egy tartóoszlop. Persze simán lehet két barlang hasonló, de ahogy odabent, azon a három tetőablakszerű nyíláson beszűrődik a fény, az kiköpött olyan, mint a…

– Igen, ez a Tábor-hegyi-barlang, és ez nem cserkészfoglalkozás, tehát egyáltalán nem volna szabad itt lennetek! – felelte Bori néni. Próbált szigorú hangon szólni, de az éktelen fejfájás miatt csak erőtlenül dünnyögött.

Iminek tágra nyílt a szeme. Egy gondolat öltött testet a fejében.

– De ha nincs itt a város, és mindenhol csak erdőt meg nádast látok alattunk, akkor…

– Mégis miről beszélsz, Imi? Mi ez az egész? Hol a frászban van a Tábor-hegyi-barlang? És hogy tűnhetett el a város? Ez baromság, szerintem csak összekevered a barlangokat. Másszunk fel a hegy tetejére, és a túloldalon már biztos látszódnak a házak! Lesz térerő, és hívhatunk segítséget. Addig Bori néni vigyáz a csírára.

Bori néni felsóhajtott.

– Zámbó Márk, neked olyan lassú a felfogásod, mint annak a gyapjas orrszarvúnak, amelynek a csontjain ücsörgünk. Kell még… várjunk csak… legalább ellenőrzöm, működnek-e a kerekek… – Bori néni lázasan gondolkodni kezdett. – Körülbelül ezernyolcvan-ezeregyszáz év, hogy megtalálják a csontjait, de nem tudom pontosan.

– Nagyon beüthette a fejét, hogy hirtelen a jövőbe lát. Körülnézzek a barlangban, van-e valahol egy kristálygömb? – poénkodott Márk, de Imi még mindig hatalmasra nyitott szemmel bámult a büfés nénire.

– Nem a jövőbe lát, hanem a múltba – szólalt meg lassan, szinte szótagolva a szavakat. – A gyapjas orrszarvú csontjait valamikor az 1930-as években találták meg. Emlékszem, az információs táblára ki van írva. Sokszor jövünk ide kirándulni, és a kistesóimnak mindig fel kell olvasni a szöveget. Ha tehát ezeregyszáz év múlva fogják megtalálni a csontokat, akkor mi most a 9. században vagyunk. Ugye, Bori néni, csak álmodom? Ott maradtam az alagút bejáratánál, hogy megvárjam Márkot, elaludtam, és ezt álmodom.

– Sajnos nem – felelte Bori néni.

– Hogy mi van? Visszajöttünk az időben? Ezt nem hiszem el! – tiltakozott Márk.

Bori néni felsóhajtott.

– Nem vitatkozom. Visszajöttetek az időben, és ezt egyáltalán nem lett volna szabad. Úgyhogy most egy, kettő, irány az alagút!

– És vele mi lesz? – mutatott Márk a babára, aki ismét bebújt a galagonyabokor alá.

Imi odaugrott, és kihúzta az ágak közül.

– Amúgy mi a neve? És hol vannak a szülei?

– Ettől a fejfájástól nem tudok rendesen gondolkodni! A neve… valami B betűs. Bab… Bal… Bala…

– Babcsíra – vágott közbe Márk.

– Az anyját elrabolták azok a gazfickók, akik ránk támadtak. Éppen árut cseréltünk.

– Ezt? – mutatott Márk egy csomagra, ami rongycsomónak tűnt. Elhessegette róla a legyeket, felemelte, és kibontotta. – Hús? Bori néni innen hozza a húst?

Imi, kezében a babával, odalépett, és beleszagolt.

– A Nomád Burgerhez! Így már értem! A Fügés Mátyás, a Kosztolányi Kedvence kugler, a Fácánhabos Royal mind valódi, történelmi ételek.

– Akkor valami nomád nép él itt, akik nyereg alatt puhítják a húst? Találkozhatunk a hét vezérrel is? Engem Tas, Huba és Töhötöm érdekel, de Kond szüleitől is megkérdezném, mire gondoltak, amikor ilyen idióta nevet adtak a gyereküknek.

– Senki sem puhít nyereg alatt húst, az csak legenda. A Nomád Burger meg fantázianév. Az itt élő népesség valaha nomád volt, de már évszázadok óta letelepedtek. A honfoglalás pedig még nem történt meg.

– Bori néni, akkor ez hülye név. Ezzel az erővel lehetne akár Gyapjas Burger vagy Orrszarvúcsülök is. Lehet, hogy ezzel a névvel még a kínai maffiát is érdekelné – jegyezte meg Márk, és a szája sarkában mosoly bujkált.

– No, ebből elég! Nem kell annyit gondolkodni! – motyogta Bori néni, és fogta a fejét.

Imi közben a zsák tartalmát vizsgálgatta.

– Készítek egy kötést, jó? Itt van ez a sok tiszta anyag, tépek belőle kötésre valót.

– Tudod, mikor szaggatod szét a színtiszta, reneszánsz lenvásznat és selymet! – tiltakozott Bori néni, aztán amikor látta, hogy a tenyerén maradt egy vérfolt, rámutatott az egyik vászongöngyölegre. – Akkor inkább ebből.

Imi újra letette a babát, majd leguggolt Bori néni mellé, és csíkokat szaggatott a lenvászonból. A kulacsból vizet töltött egy darab rongyra, és megtisztította a sebet. Bori néni mérgesen sziszegett, amíg Imi a vászoncsíkokból kötést rögtönzött a fejére.

– Megvagyunk.

– Akkor most sürgősen találjuk ki, mi legyen, mert Babcsíra feltett szándéka, hogy öngyilkos lesz – mondta Márk, és megpróbálta kicsalogatni a babát a bokor alól. Cicogott neki, mint egy macskának.

– Az anyját elvitték az emberrablók – mondta Bori néni.

– Ugye nem azt akarja, hogy menjünk utánuk, és szabadítsuk ki? – kérdezte Márk.

– Dehogyis. Nem avatkozhatunk bele a múltbeli eseményekbe. Igazából most szépen vissza kéne mennünk az alagúton, és hagyni, hogy az történjen, aminek történnie kell.

– Miért, amikor idejött vele bizniszelni, nem nyúlt bele a töribe? Ha nem akar húst szerezni a Gyapjas Burgerhez, lehet, hogy az asszonynak esze ágában sem lett volna ide kirándulgatni – mondta Márk.

Imi a bokorhoz lépett. Kiemelte alóla a babát, a karjára ültette. Megrázta a kicsi kezét, csilingelni kezdett a csengő. A baba Imire nevetett.

– Nem tudom, Bori néni, mi a szabály, de nem hagyhatjuk itt – felelte komolyan. – Le fog esni és megsérül, vagy még rosszabb történik. Ez nem helyes. Segíteni kell neki!

– Valahol a közelben van egy falu, ahol az anyja él. Oda vissza lehetne vinni. Végül is ez nem olyan durva beavatkozás.

– Ha odaadjuk az apjának, akkor majd ő kiszabadítja az anyukáját! – helyeselt Imi.

– És mi lenne, ha visszamennénk az alagúton, és hoznánk segítséget? – próbálkozott Márk.

– Szó sem lehet róla! Éppen elég baj, hogy felfedeztétek a titkot!

– Márk – fordult Imi a nyolcadikoshoz –, ezt nekünk kell elintézni. Bori néni pihen, mi meg leszaladunk a faluba, leadjuk a gyereket, és visszajövünk.

– Eszem ágában sincs belekeveredni, fogd fel!

– Te voltál az, aki ragaszkodott hozzá, hogy követed Bori nénit, és meg akarod tudni, hová megy. Pont akkor keveredtél bele, amikor elindultál a fa törzsébe. Én meg akkor, amikor utánad másztam a vaslétrán. Szóval most már nem nagyon van választásunk, vállalnunk kell a felelősséget.

– Szigeti Imre – mondta Bori néni –, te igazán jó gyerek vagy.

– Bla, bla, Imifej, úgy beszélsz, mint az anyám. Na és hol az a falu?

– Nem tudom pontosan – sóhajtotta az öregasszony. – A nő mindig arról az ösvényről jött. És egyszer megmutatta innen fentről, hogy ott lent, jobbra, ahol egy kis tisztás látszik az erdőben, arra van a faluja.

Imi, még mindig kezében a babával, kilépett a sziklaterasz szélére, és kémlelni kezdte az erdőt.

– Igen, látom. Nincs olyan messze. Le kell mászni a hegyoldalon, és még egy kicsit tovább kell menni dél felé. Szerintem odatalálok, bár egy iránytű segítene.

– Van a telómon iránytű app, bár még sose használtam.

– Gyapjas orrszarvú – dünnyögte Bori néni.

– Azt hiszem, a telefonod a 9. században nem fog kisegíteni – magyarázta Imi.

– Csak segíteni akartam, oké? Akkor legyen az, hogy te a szuperképességeddel odatalálsz, leadjuk Babcsírát, elcsevegünk az öregével az emberrablókról, és…

– Bori néni – vágott közbe Imi –, ha a honfoglalás előtt vagyunk, akkor ezek az emberek nem is tudnak magyarul?

– Egyáltalán nem tudnak magyarul. Jó, hogy eszedbe jutott, majdnem elfelejtettem odaadni ezt – mondta Bori néni.

Kigombolta a kaftánja nyakán a gombot, és előhúzott egy bőrszíjon függő ágacskát. Nagy nehezen előrehajtotta a fejét, és áthúzkodta a bőrt a bepólyált fején.

– Ez a platánfa egy ága. Ha a nyakadba teszed, akármilyen nyelvet megértesz, és a te szavadat is érteni fogják. Vagyis mindenki úgy hallja majd, hogy az ő nyelvén beszélsz.

Márk már nyúlt a medálért, de Bori néni összezárta a tenyerét.

– Hess! Szó sem lehet róla, hogy te beszélj, amikor képtelen vagy egyetlen udvarias mondatot kinyögni. Aztán a végén még felkoncolnak benneteket! A medált Imre viselheti, de szigorúan a ruhája alá rejtve. És ha egy szót is szóltok arról, hogy a jövőből jöttetek…

– Akkor Bori nyanya koncol fel? – kérdezte sértődötten Márk.

– Nem. De ha most megváltoztatjátok a történelmet, akkor akár az is előfordulhat, hogy nem lesz honfoglalás, és amikor visszatértek a jelenbe, egészen más várost és más nyelven beszélő embereket találtok, mint amikor a fejetekbe vettétek azt a rémes ötletet, hogy utánam gyertek.

Imi összerezzent. Ez a lehetőség eddig nem jutott eszébe.

– Amúgy ha mindenért felkoncolnak, az nem lesz baj, hogy ilyen cuccokban vagyunk? – mutatott a Baby Yodá-s felsőjére Márk.

– Marha menő pólód van… – dörmögte csendesen Imi. Fekete, puha anyagból készült, hosszú ujjú, kapucnis póló volt, a figura pedig egyszerre hipercuki és szemtelen. Iminek sosem vettek volna ilyen göncöt a szülei. Az irigység lassan kúszott a szíve felé, aztán Bori néni hangja kizökkentette.

– Végre használod az eszed – jegyezte meg Bori néni.

– Ezekből az anyagokból tudnánk ruhát készíteni magunknak – mondta bátortalanul Imi, aki véglegesen elhessegette az irigységét.

– Mert ripsz-ropsz összevarrsz egy ilyen jediköpenyt, mi?

– Nem is olyan bonyolult. Fogunk egy nagyobb darab vásznat, kivágjuk a nyakánál, és belebújunk. A kishúgom így készít otthon ruhát a babáinak. Ilyen csíkokból, amiket a kötéshez téptem az előbb, fonunk hozzá övet.

– Az én szép, reneszánsz lenvásznam… – sóhajtozott Bori néni, de végül áldását adta Imi ötletére, és hamarosan elkészült a két hosszú köpeny. Márk fekete farmert viselt és bőrcipőt, ami Bori néni szerint nem volt annyira kirívó. Imi kék farmere viszont teljesen idegenül festett ebben a korban, ezért az ő köpenyét kicsit hosszabbra hagyták. Végül Bori néni levetette vele a fehér sportcipőt, és odaadta neki a saját kapcáját és bocskorát.

– Húzd rá a kapcát a nadrágodra, akkor nem annyira tűnik fel, hogy farmer van rajtad. A bocskorom pedig pont jó a lábadra. Szerencsére nem vagy olyan langaléta, mint Márk. Márk, ebből az anyagból azért a te bokádra is kötözzetek egy darabot, legalább takarja kicsit a bőrcipőt! Ilyen finom susztermunkát nem nagyon találsz errefelé.

– Bori néni, milyen messze van a falu? Ha ennyi anyagunk van, egy olyan babahordó kendőt is megpróbálhatnánk tekerni, hogy könnyebb legyen vinni.

– Kiváló ötlet, Imikém – mondta Bori néni, és megmutatta, melyik anyagot használhatják. Imi tekergette, csomózgatta, csavargatta az anyagot, de teljesen belegabalyodott. Az anyukája modern, előre megvarrt hordozót használt.

– Ne úgy tekerd, hanem ott hagyd rövidebbre! – próbálta instruálni Bori néni, de felkelni, segíteni még nem tudott. Márk pedig folyamatosan beszólt, és a térdét csapkodva nevetett. Végül Imi feladta.

– Visszük kézben. Csak nincs olyan messze a falu…

Bori néni csak csóválta a fejét, aztán a földön heverő zsákokra mutatott:

– Imikém, a textilek között találsz egy vég finom selymet, meg azt a két mintás brokátot, ezeket Mátyás király palotájából hoztam. Pakold vissza őket a zsákba! A baba anyját illetik, a húsért és a bőrökért cserébe. Ha megtalálod az apját, add oda neki.

– Ezt is? – emelte fel Imi a bőrszütyőt.

– Szó sem lehet róla! Még jó, hogy a nagy felfordulásban nem szóródott szét a tartalma. Add csak ide, abban igazgyöngy van!

– Hú, az menő! Azért király cuccokat lehet kapni?

– Azért nagyon finoman kikészített bőröket lehet kapni, akár halbőrt vagy gyíkbőrt is. De én most egy halászhálót akartam venni, mert… Semmi közöd hozzá, Zámbó Márk! – kapott észbe Bori néni.

– A bőröket is megeteti velünk a büfében? Azért olyan rágós a hús? Mi a neve a gyíkbőr szendvicsnek, sztegoszarger? – kérdezte Márk.

Bori néni úgy nézett rá, hogy Márk inkább a baba után ment, aki megint a galagonyabokor felé vette az irányt.

– A bőrökkel más korokban kereskedek, szemtelen gazember!

– Annyit vacakolunk, hogy megéheztem. Együnk, mielőtt elindulunk! – próbálta elterelni Bori néni figyelmét Márk.

– Nem, erre nincs időnk! – felelte Imi, és közben arra gondolt, hogy igazából ő éhesebb, hiszen Márk falta fel az uzsonnáját. – Az emberrablók már így is messze járnak, és fogy az esély, hogy kiszabadítsák a baba anyukáját. Siessünk a faluba! A húst meg a kulacsot hagyjuk itt Bori néninek, hogy erőre kapjon, mire visszaérünk. Hosszú lesz az út a barlangban hazáig.