AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

válogatott elbeszélései 1916-1925

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-26-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK 1916-1925

Tartalom

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK 1916-1925

Uff király

Nemes szívű Artúr

"Arany Alma"

A királyné költője

Hazugság az őszről

Három ezüstlakat

Krisztina ismeretsége

A fájó szív, 66-ban

Bánat

Gázláng

A nápolyi királyné

Múló évek Bécsben

A sajátságos nő

A nemzet bárója

Setét út Zöldvárról

Négyszáz korona

Lenke lenge emléke

Az udvarhölgy sajátságos kalandja

A nagyasszony ballépése

Bánati útja

Lesben, Estellára

Estve Fáni vendégei

"Reszt in Peszth"

Tótágas

Verbénai, vagy egy pesti polgár megtérése

A gyertya egy tiszta házban

Cecil csínyje

A ház, ahol a lámpás ég

Az utazó története

Vajon gondol rám?

Elaltatott kastély

Az óratorony

A nő, akiért szenvedünk

Őszi utazás

Amadé, egy szerencsétlen játékos

Józsefvárosi emlék

Litánia

December, öregember...

Szilveszter fiam

Boldog élet titka

A madárijesztő szeretője

Az útitárs halk hangja

"Szerecsenfő"

Az akasztott ember

A betyár álma

A bolondok kvártélya

Farsangi Pál különös kalandja

Egy árnyék

Ismerősömet megseprűzték

Az óbudai szívhalász

Egy titok

Egy régi adoma

Öregemberek utcája

Józsefváros

Sándor tér

József utca

Hogy vész el a hitel?

Régi pesti svindler

Harras Rudolf közkatona egyik története

Ferencvárosi emlék

Útszéli feszület

Újhold

Telihold

Ősz utca

Bánat utca

Átjáróház

Regényesi

Don Miguel

Találka

Pest gerlicéje

Halotti torról való történet

Egy regényes úr felsülése

Kisvárosi kézimunka

Bartolomini

Mese Petőfiről

Vidéki kisasszony szeszélyei

Álom Béla

Cigányálom

Rozina álmai

Költözködik a papucs

Az életmentő udvarias

A gazdag haldokló

Haldokló körüli szerelem

Özvegyasszony virága

Párviadal előtt kerüld a nőt

Lágy hónapban kemény a rák

Nyári éj a szigeten

Ószerelem

Fehérvári

VI. Ferdinánd

Papucs penzió

Úriember a fatetőn

A színész levele

A bankóhamisító

Cigánykacsa szerencséje

Angyalka tollpihéi

Mi történt az éjjel?

A földön ülő nő

Ne olvassunk idegen leveleket

Z. A. udvarhölgy szeszélye

"Még ma megölöm magam"

Az esztendő kétszázhetvenedik napja

"Becsali" csárda

A táncosnő és a Luca széke

Nemesi kaszinó

Szindbád megtérése

A szentimentális férfiak

Addig ér az ember valamit, amíg a szüleje él

Az életmentő kékfestő

Útnak, szónak, házasságról való tanácskozásnak nincs vége

Útközben

Pénzzel járják a búcsút

Tollfosztásban nem szakad meg az ember

Sok bába között elvész a gyerek

A tetszhalott

Hogyan lehet megszabadulni a kísértetektől?

Nem veszik a lovat csupán a szőriért

A beteg nő

A paradicsomfolt

A ködmönös nő

Iszkiri

A balatoni sellő

A szerelem lexikona

A legjobb olyan asszonyt elvenni, akinek első urát felakasztották

Vadkörtefa

A dobogó szív simogatása

Valamely szívhez szóló történet

A szakácskönyv és a játékosbolt

A vendéglátás

Az eljegyzés

Jobb lábbal megbotlani, mint nyelvvel

Az üveglopó

Uff király

Zólyomi, egy különc felvidéki uraság, aki francia képeslapokat hozatott a falusi postán, évek óta, reggeltől délig az íróasztalánál üldögélt, és világmegjavító regényt írt, amelyet sohasem fog kinyomtatni, divatos színésznők és előkelő hölgyek fotográfiáit akasztotta a falra, a telet mindig Párizsban vagy legalábbis Pesten óhajtotta eltölteni, de erre sohasem volt pénze, esténkint a tanítót vagy a papot látta vendégül asztalánál, vagy egyedül merengett a borospohár felett, a csillogó szerednyeibe nézett, sóhajtott, s egy nőre gondolt, majd a nyéki nehéz bort töltötte karcsú pohárba, és álarcosbálnak képzelte a világot, valahol a szoba hátterében mélyedés van, ahol a nagyopera zenekara Mozarttól játszik csengő-bongó zenedarabokat, legvégül francia bort ízlelt, és az jutott eszébe, hogy mily kár: más korban él, Bessenyeit, a nyugalomba vonult gárdistát nem keresheti fel holnap a szomszéd faluban. És hogy tökéletesen lássuk Zólyomit, nyissuk szét keblén a magas mellényt, fölötte egy régi divat szerint nyakra csavart selyemkendővel, ahol az amulett függ vékony ezüstláncon, s piros bőrdarabka jelzi a helyét a vívóköntösön: a szívben egy évtized óta változatlan hűséggel és reménytelenséggel ült trónszékén egy királynő, akit Lányvári Izabellának hívtak. Bizonyos, hogy eleinte - a régi pesti utazáskor, midőn Zólyomi utoljára volt a fővárosban, három egyforma kalapot vett, egy tucat sétapálcát elefántcsont gombbal, és egy bizonyos ételnek a receptjét felíratta az "Arany Bárány" szakácsnéjával. - Lányvári Izabellát azért hozta el a szívében Pestről, hogy legyen valaki, akibe reménytelenül szerelmes lehessen, mint rajongva szeretett testőrei a régmúltban. A hölgy engedelmet adott, hogy Zólyomi olykor levelet írhasson neki, poste restante, és Zólyominak becsületére válik, hogy nem élt vissza mohón a szabadsággal. Legalábbis addig várt, míg a kis pecsétnyomó elkészült a vésnöknél, amelyet az ezüstös színű viaszban a levél hátán elhelyezett. Illedelmes terjedelmű levél volt az. A szavak, a pontosvesszők és a gondolatjelek nem voltak céltalanul elrejtve. Lányvári Izabella - egy budai dáma, aki esős időben nem hagyta el a lakását, és a könyvregény már kevésbé mulattatta, mint az a román, amelyet maga is csinálhat - válaszolt a falusi gavallérnak. Zólyomi külön palackot hozatott fel e napon, orgonavirágot tűzött a tükör mellé, hátrafont kézzel éjfélig sétálgatott szobájában. Majd egy kedves ötlete támadt: szép, fekete hollótollakat válogatott ki az asszony számára, hogy ezentúl ezzel írja leveleit. S évenkint valóban váltottak néhány levelet, az évfordulón, midőn egy házi hangversenyen, a gordonka hangjai mellett egymással megismerkedtek - bús kisasszonyok és sápadt fiatalemberek, mintegy hangjeggyé aszott öreg dámák üldögéltek a budai rokonoknál -, az asszony születésnapján és Zólyomi neve napján. Karácsonykor nyulat küldött a falusi gavallér, és a helybeli szűccsel karmantyút csináltatott egy ritka, szürke róka préméből, amelyet az asszonyhoz juttatott. "Csak azt sajnálom, hogy nem küldhettem el önnek azt a hajnali órát, amely már az erdők barna sövénye felett piroslik hegyeinken, a szép arcú levente elől már menekül Bártfa irányába a sápadt hold, aki a tengereken s a tengereknél is csodálatosabb asszonyokon uralkodik..." írta Zólyomi, mert a levelezés szerint éjjel mindég ébren van, mint az érdekes emberek többnyire.

Tíz év múltán egyszer betegségről panaszkodott Lányvári Izabella. Zólyomi expresszlevélben válaszolt. Engedelmet kért, hogy nyomban Pestre utazhasson, és a hölgy betegágyánál megjelenhessen. "Ön nem jöhet hozzám - válaszolt az asszony -, gyermekeim vannak... X.-ben, a főváros közelében, ellenben olyan rokonaim laknak, akiknél találkozhatnánk."

Így történt az, hogy Zólyomi hosszú évek után elhagyta faluját, miután hosszú ideig nézte magát a tükörben. Ezerféle aggodalom szorongatta a szívét. Vajon nem parlagiasodott el a hosszú évek alatt? És kalapja, amelyet egyéni tetszése szerint idomított, mint egy, csavargó színésztől tanulta, nem ijesztő-e? És a francia idézetek, amelyeket régi színdarabokból kiírogatott a levelezés élénkítése céljából, majd eszébe jutnak-e, ha rákerül a sor? És hogyan utazzon? Tengelyen vagy vaspályán? Hisz az asszony leveleiben mindig drága, szomorú, vidéki földesuraságnak szokta nevezni. Ülhet-e vasútra igazi úriember, ahol a kereskedők pipáznak? Hajnalban kelt föl, s megborotválkozott. Délre X.-be ért a vonat, és a "Vadkanfő"-höz címezett fogadóban álnév alatt megszállott Zólyomi, mintha csak egyetlen ismerőse is lett volna X.-ben. Vasárnap volt, és a virágosüzletben, ahol Zólyomi bokrétát köttetett, olyan illat volt, mint zordon téli estve, amikor süvölt a szél a háztetőn és a szívben a lélekharang kongása hallatszik, az ember a kalendáriumot levelezi. Hetyke, kis fekete leány kötötte aranyszállal a csokrot. Zólyomi egy papirosforintot csúsztatott a kezébe. A bérszolga a "Vadkanfő" kapujában mélyen megemelte aranyos sapkáját a visszatérő vendég előtt:

- A grófnő már megérkezett, és a numeró 7-ben kegyeskedett szállást parancsolni.

Zólyomi bizonyosan elpirult, mint tizennyolc évvel ezelőtt, midőn egy lajtorja alatt falusi kisasszony harisnyáját megpillantotta. "A grófnő" - gondolta magában lelkesen. - Hisz akkor sem lehetne alázatosabb a szolga, ha 1800-at írnának a papok a matrikulákba, és saját utazóhintóján gördült volna a "Vadkanfő" udvarába az idegen dáma. Reszkető térddel állott a numeró hét előtt, míg a gyakorlott, öreg szobaasszony jelt adott a belépésre, s frissen fésülten, mosakodás után, kölnivíz illatával kezén Lányvári Izabella Zólyomit elfogadta.

Változott-e az asszony tíz év alatt - ama házi hangverseny óta? Zólyomi ezt nemigen ítélhette meg, hisz először se nézte meg valami alapossággal az úrihölgyet, akibe mindenáron reménytelenül szerelmes akart lenni. Most pedig pláne tartózkodott az alaposabb vizsgálattól. Hátha találna egy ráncocskát vagy pedig egy gödröcskét valahol a drága arcon, amely az álmatlan éjszakán támadt, midőn a falusi levél megérkezett, s az asszony - bevallása szerint - napokig nem tudott aludni utána. Inkább a kezét, cipőjét, divatos szép ruháját vette szemügyre Zólyomi. És titkon bámulta a félcipő csokrát, amely egy táncrendhez vagy kotillonjelvényhez volt hasonlatos. Az ablaknál egy vidéki, elnyűtt öregasszonyság háta látszott, s a kísérőnőnek olyan ócska szalagokból volt a kalapja, amely szalagok a forradalomban Görgey zászlóin lengettek. Néha köhintés hallatszott, Lányvári Izabella hallgatagon nézett a gavallérra.

- Miért néz? - kérdezte Zólyomi. - Bizonyosan nagyon megöregedtem azóta. Faluhelyen ügyetlen a borbély, hisz mindössze a papot borotválja vasárnap, a mise előtt.

- Ön egészségesnek látszik, míg én már betegeskedem - felelt halk sóhajtással az asszony.

- A levegő és víz jó ott, ahol lakom. Egyebük sincs a tótoknak.

- Ön hosszú életű lesz, Zólyomi, látom a tenyerén, a halántékán, és meglehetősen izmos a nyaka. Míg én nemsokára meghalok. Hitte volna azt, hogy ily megtört, halni vágyó öregasszonyság lesz valamikor abból a nőből, akit a budai rokonoktól hazáig kísért egy tavaszi estve, és szándékosan kerültük a rövid utat, hogy minél tovább egymás társaságában legyünk? Ifjú és szép voltam, s nem csodálkoztam, hogy királynőjének nevezett. Hittem rajongásában, szerelmében, és minden különös szándék nélkül, valóban csak jószívűségből válaszolgattam eleinte a leveleire, hogy ne szenvedjen értem. Később megszoktam, hogy él valahol messze egy előkelő úriember, aki azon töri a fejét, hogy engem mulattasson. Mondja, hogy látott maga előtt, midőn éjszaka a szobáiban sétált? És milyennek fog látni ezután, miután e vakmerő lépést megtettem, hogy megjelentem maga előtt a valóságban, az öregségben?

Zólyomi sok kérdésre elkészült előre a felelettel, csupán azt nem tudta kiszámítani, hogy királynője éppen oly hiú, mint a többi királynők.

- Asszonyom, maga oly szeretetre méltó most is, mint először volt.

Lányvári Izabella fél oldalt fordította a fejét, és hirtelen megragadta Zólyomi kezét:

- Tanácsot akarok magától kérni, mert maga az egyetlen barátom. Mondja meg nekem őszintén, hogy olyan állapotban lévő nő vagyok én még, akit egy férfi rajongva, szinte másvilágiasan szerethet? Olyan nő vagyok-e még, akit féltenek vad féltékenységgel, és szeretnek az angyalok türelmével? Kérőm van, Zólyomi, aki bús özvegyi életembe társnak akar szegődni. Ez a fiatalember a korkülönbséget ma még nem látja kettőnk között, de ó, jön idő nemsokára, midőn végleg elmúlik arcomról a nyár. S mily boldogtalanok leszünk akkor mind a ketten.

Zólyomi az asszony fehér, ápolt kezére szegezte a tekintetét.

- Szereti? - kérdezte vontatott hangon. - Ön szereti a fiatalembert?

- Azt hiszem... De hisz tanácstalan vagyok... Nem tudok már gondolkozni sem. Összezavarodnak az érzelmeim, terveim, álmaim. Ön, hűséges barátom, ne hagyjon eltévedni.

Zólyomi lehajolt, fölemelte az asszony kezét, és az ütőér felett megcsókolta:

- Ha szereti, menjen férjhez a fiatalemberhez.

Fagyos, ünnepélyes csend következett. Az asszony védekezve beszélt:

- Azzal költötte fel a figyelmemet, hogy majdnem ugyanazokat a szavakat mondta, amelyeket ön intézett hozzám, mikor megismert. És ugyanazokon az utcákon mentünk a Tabánban és a Fő utcai templomnál, a feszületnél mondta ő is, hogy szeret... Mintha ismét maga járna mellettem gyöngéden, hódolattal. Hazamentem, és sírva olvastam el egy utolsó levelét.

Zólyomi bólintott:

- Én a szívem felett szoktam hordani a levelét.

- És aztán majd újra írunk egymásnak, Zólyomi? - szólt Lányvári Izabella. - Kérem, ne felejtsen el soha, amíg élek, rövid ideig... S ne haragudjon, hogy ide fárasztottam.

Zólyomi ezután nemsokára búcsúzott, miután egy szál virágot kapott a bokrétából a kabátjára.

A bérszolga köszönését nem fogadta, és a piactéren az esti vonat indulásáig mereven bámulta a falra ragasztott színházi cédulát. A betűk még évek múlva is a szeme előtt libegtek. Az Uff király előadását hirdették.

(1916)

Nemes szívű Artúr

Artúr a szenvedélyes emberek azon fajtájából való volt, aki utazás közben, ha az útszéli csárdában vagy városi fogadóban éjnek éjszakáján ropogni hallotta az ágyacskákat, felkelt, az utazóbőröndből előkereste szerszámjait, és reggelig reparálta az ágyat. Szeretett segédkezni a kovácsnak, midőn útközben eltört a kerék, a lópatkolás és a vasalás szenvedélye volt. Hidaknál, hol valamely hibát vett észre, megállította kocsiját, és szorgalmasan pörgette a kalapácsot. De a vakmerő cselekedetek is kedvére voltak, tornyokra felmászott, és zászlókat tűzött ki a reggelre ébredő polgárok ámulására; ha a farkasok elszaporodtak valamely felvidéki vármegyében, Artúr nyomban útra kelt, és fegyvereket akasztott a nyakába; gyakran birkózott fekete álarcban kérkedő cirkuszbajnokokkal; és nagyon szerette, ha égő falu mellett vitt el útja, ahol a zsarátnokká válott házakból öregasszonyokat és gyermekeket cipelhetett ki. Nevezetes párbajhősöket az ország túlsó felében is felkeresett, hogy a szemük közé nézzen, és felelősségre vonta a vőlegényeket, akik ok nélkül elhagyták menyasszonyukat. Egyszer három hónapig hajszolt egy felvidéki gavallért, aki egy régi füredi bálon inzultált egy úrnőt, akit Artúr nem is ösmert. Majd, miután a gavallérral elvégezte dolgát, Budára sietett, hogy lóháton menjen fel a Jezsuita lépcsőn, mint akkoriban a népszerű Nákó gróf.

Mindezek előrebocsátása után nem csodálkozhatik a nyájas olvasó, ha bevalljuk, hogy Artúr nem tartozott az igézetes, szép férfiak közé. Jelentéktelen, kis termetű férfiú volt, az ellenségei "púpos lovagnak" csúfolták, a nők valóban csak akkor vették észre, ha felmászott a torony tetejére vagy agyonlőtte hűtlen vőlegényüket. A régi Magyarországban, mikor Elek Gusztáv volt a falusi nemesek ideálja, Artúrnak sok vérveszteségébe került, míg némi pozíciót tudott elfoglalni a híres párbajhősök mellett. És a foglalkozása - ó, ezt gyakran szégyellte bevallani! -, oly szelíd és békés volt, hogy Artúr csak elkeseredéssel gondolt az élet fonákságára: tanár volt egy érseki leányiskolában, természetrajzra és történelemre tanított pünkösdi rózsa illatú növendék leányokat, és a vakáció oly ritka és rövid volt! És a kisvárosban, amelynek girbegurba utcáin Artúr tankönyveivel hóna alatt ballagott, mintha senki sem olvasott volna újságot vagy legalábbis nem jutott eszébe senkinek, hogy a nyári hírharangban a bajvívó, a kalandos, a lovagias Artúr ugyanazon személy, aki a füstöltsódarszagú kisvárosi télben lehajtott fővel bandukol az érseki leányiskola felé.

Artúr nyaranta egy felvidéki búcsújáró helyre utazott, ahol vallásos férfiú módjára felajánlotta életét és pengéjét Máriának, kivette zsebéből a rózsafüzért, és az amulett felett kigombolta ingét, midőn a szent barát megáldotta a búcsújáró híveket, és a "Vadgalamb"-hoz címezett fogadó toronyszobájában fényesre törölte messzelátója üvegjét, amelyen át a hegynek-völgynek kanyargó országutat figyelte, amely oly sárgán futott e zöld halmokon, mint a régi térképeken ez látható. A folyók, amelyek a tájat átmetszették, valóban ezüstösen csillogtak, és a távoli hegyek kék ködben aludtak, amint a múlt időkben egy regés elaltatta őket. A hidakon még ugyanazon koldusok üldögéltek a védőszent körül, akik a középkorban is itt tanyáztak, és a föld népe bizonyára nem csodálkozik, ha a várúr közéjük nyargal csatlósaitól kísérve. A tornyok, kövek, templomküszöbök és bolthajtásos ivók régi embereknek szabva. A torony erkélyén dudált az őr, mint Zsigmond király idejében, és az öles falak mögött a lábukkal bölcsőt ringató asszonyok ugyanazon altatódalt dúdolgatták, amelyet a nagyanyáknak daloltak.

A nyári búcsú idején e városkában szokott találkozni Artúr azzal a nővel, akinek a kedvéért bármikor beugrott volna a tarpataki vízesésbe. Akinek tiszteletére utazásai közben gyertyát gyújtott elhagyott kápolnákban, és akire gondolt, midőn a bécsi István-toronyra felmászott a villámhárítón. Mintha láthatatlanul a vállára hajolna Mária - mert hisz nem is hívhatták másképpen -, midőn szegény parasztoknak a hídját reparálta az árvíz után, vagy magasra emelt pengével rohant meg kihívó magatartású lovagokat. Mária imádkozott valahol érte - vélte Artúr -, midőn szomorúságok jóra fordultak, és bánatos kedve váratlanul felderült. És sohasem gondolt arra, hogy Máriának szája is van, amelyet egyszer meg lehetne csókolni.

Mária a nyári búcsúra ekhós szekeren ereszkedett le a falujából, férjével, egy nyugalmazott uradalmi tiszttel, aki piros volt, mint a bor az érsek pincéjében, és a kalendáriumot gazdasági munkák szerint ismerte csupán, falusi gavallérokkal, akik pepita nadrágban és az angol katonaság gyarmati süvegében üldögéltek az ekhós szekér két oldalán, furcsa, mulatságos figurák, akiknek több volt a kedvük, mint a pénzük, dalolni szerettek, mert ingyenbe ment, és a színicédula előtt legyintettek kezükkel: "unalmas darab" - mondván. A zsebükben sarkantyút hordtak, amelyet a hölgyközönség rémületére tánc közben felcsatoltak. Városbeli tartózkodásuk alatt reggeltől délig felkötött bajusszal üldögéltek a borbélynál, régi élclapokat forgattak, délután nagyot nyújtózkodtak: "ó, mily unalmas a városi élet!" - ásították. Mária sohasem hagyta el faluját három-négy gavallér nélkül. Megszokta, hogy lovaglóostorral vívjanak lovagjai a vaskereskedés előtt, amíg ő odabent szegekre alkuszik.

A "Vadgalamb"-nál csókra nyújtotta a kezét Artúrnak:

- Köszönöm, hogy ismét eljött, Artúr. Hogy múlt el az esztendő?

- Tanítottam, mindig tanítottam.

- Gondolt reánk?

- Néha, ámbátor mindig sok dolgom volt. Az én pályámon elfelejt gondolkozni az ember.

Mária férje nagy parolázást vitt végbe Artúrral. És ezalatt Artúr azt gondolta magában, hogy várúrnő ispánjával csapdossa össze a tenyerét.

- A leányom megnőtt - mondta Mária egy nyáron. - Segítsen neki, Artúr, mikor leszáll a kocsiról.

Szöghajú Szép Ilonka volt a Mária leánya, a könyveket otthon arany és vörös kötésben lapozta, bizonyosan megállott már a folyóparton, midőn alkonyod ott, és a hullámok színüket változtatják.

- Hős Artúr - figyelmeztette az anya leányát -, akiről télen beszéltünk.

A megöregedett falusi gavallérok most is oly hangon beszéltek, mint bármikor, egymást megelőzve siettek a borbélyhoz, hogy hajukat rövidre nyírassák, mialatt néhány használható viccet tanultak a Zöld ördög kalendáriumból.

Szép Ilonka lopva, tetőtől talpig végignézte Artúrt a "Vadgalamb"-ban. Valamit súgott az anyja fülébe, nevetett, mire az anyja elkomolyodva nézett rá:

- A legnemesebb jellem, akit ismertem.

Artúr nagy, dióbarna szemével meghatottan nézett Máriára:

- Mondja inkább azt, asszonyom, hogy egy furcsa ember, aki elkésett korából. Négy-ötszáz esztendővel előbb kellett volna születnem, akkor tán vittem volna valamire. Amint vannak emberek, akik korukat megelőzik, úgy itt vagyok én, süket nemzedék közé cseppenve, egyedül hallom a keresztes lovagok kürtjelét.

Délután, mintegy évtizedes szokás szerint, együtt mentek gyónni Artúr és Mária. Az asszonyok a csodatévő templom bal oldalán lépdeltek be ("hogy az a küszöb le nem roskad a teher alatt!" - kiáltozták a piacon a gavallérok), a férfiak jobbról közelítették meg a gyóntatóatyát, aki a szűk székben bizonyára sokat szenvedett a nyári melegtől és a hallottaktól. Artúr áhítatosan borult a kövekre, ahol előtte már püspökök és királyok térdepeltek, de fél szemmel figyelte Máriát a kórus túlsó oldalán, hogy lehetőleg egyszerre járuljon vele a gyóntatószékhez.

"Szeretek egy férjes asszonyt, de sohasem gondoltam rá bűnös érzelemmel. Sem rossz kívánsággal, sem gonosz vággyal. Mondd, szent atyám, bűn az én szerelmem?" - vallotta Artúr a gyóntató fülébe.

És magában azt gondolta, hogy a csodatévő templom túlsó felében ugyancsak az ég felé száll egy drága sóhajtás:

"Férjes asszony létemre szeretek egy férfiút. De üdén, tisztán folyik érzelmem, mint a forrás szűz vize..."

Mondta ezt Mária?

Artúr boldog volt, hogy áhítatos imáik találkoznak a magasban, hol az örök lámpa ég, és összeölelkezve szállnak messzi útjukra. Bizonyos, hogy az imádságok felismerik egymást a mindenségben, ha rokon szívekből fakadnak.

Mária a leányát is magával hozta a gyónáshoz. Egymás mellett térdepelt anya és leánya. Artúr glóriát látott a fejük körül, a csodatévő templom szentjei megmozdultak, és áldólag emelték fel kezüket. "Mily boldog vagyok, hogy Jézus vallásában születtem" - gondolta Artúr, a skót királyok unokája.

És délután, mint mindig, elhagyták a lármás lovagok a piactéren, akik egymás között játszottak cirkuszi jeleneteket, és sétára mentek a városkát környékező bástyákra. A nép még tudta a királyok nevét, amelyekről az őrtornyokat elnevezték, a falból minden kanyarulatnál ki akart lépni egy-egy márványba faragott vitéz, a harangok szava angyalok uszályát emelte, és a városi házak szűk udvaraiba be lehetett látni a bástyáról, amint a kerekes kútnál arcát mosta egy álöltözetű vándorló herceg.

- E helyen húszölnyi a mélység - magyarázta a bástyát Szép Ilonkának Artúr.

Találkozott a tekintete Mária szelíd, megbocsátó szemsugarával: virtuskodásból hányszor akart innen leugrani Artúr.

A mohos tornyon most is, mint minden esztendőben, kövirózsa nyílott.

Artúr szokás szerint nekigyürkőzött, hogy felmászik a torony falán a virágért.

Mária azonban megfogta most a kezét:

- Veszélyes lehet, Artúr, kár volna megkockáztatni az utat.

Artúr csodálkozva nézett Máriára. Eddig még sohasem mondta, hogy ne másszon fel a meredek falra.

A délután folyamán még egy szokatlan eseményt tapasztalt Artúr. A falusi gavallérok bortól, dicsekvéstől felhevülten birokversenyt szoktak rendezni a "Vadgalamb"-ban. Artúr a győztes pálmáját sohasem mulasztotta elnyerni.

Most, midőn kabátját ledobta, Mária szelíd kezét érezte a vállán:

- Ne birkózzon, Artúr. Nem szeretem a virtuskodást.

Meghatottan emelte fel szemét Artúr. Ó, hogy változnak az évek. Mária azelőtt mindig büszke mosollyal nézte az erkélyről a lovagi tornát!

Estefelé szokás szerint búcsúra nyújtotta kezét az asszony.

- Hajnalban mi elutazunk - mondta.

- Ébren leszek - felelt Artúr a régi törvény szerint.

- Nem kívánom, sőt nem akarom - felelt váratlanul Mária. - Pihenjen, aludjon, a hajnali álom fontos az egészségre. Mi már öregek vagyunk. Ki tudja, meddig élünk, s egyszerre árván marad a leányunk. Szeretném, ha ön soká élne, még akkor is, midőn én már nem leszek, s a leányomnak hű lovagja, pártfogója, védelmezője lenne. Ha tudnám életem utolsó órájában, hogy ön, nemes szívű Artúr, él valahol, és a leányomat éppoly szívesen szolgálja, mint egykor engem... Ezért aludjon, pihenjen, s ígérje meg, hogy többé nem mászik fel a toronyra.

Artúr ezután gondolatokba merülve bolyongott a városban. Régen nézett tükörbe. Belépett egy cukrászdába, és bánatos meglepetéssel állott meg a tüllbokrétás tükör előtt. Egy deres fejű ember nézett rá.

És midőn nemsokára hazafelé utazott, útközben csak habozás után reparált meg egy hidat, amelynek egy nagy szöge hiányzott. Hátha csóválja fejét Mária, és valahol a háta mögött áll új patrónája: Szép Ilonka!

(1916)

"Arany Alma"

Fáradti, egy vidéki uraság, éjjelenkint lámpást vett a kezébe, bő köpenyeget öltött vállára, a vidrabőr süveget a homlokába húzta, és csendes, vasárnapi lépésekkel elkocogott a Jeruzsálem utcába, régi barátjához, Frigyeshez, akinek az "Arany Almá"-ról elnevezett mulatóhelye volt a városkában.

A mulatóhelyes jó családból származott, ifjúságát Párizsban töltötte, és a Maupassant barátai közé tartozott; kokottoknak és pincérnőknek udvarolt, és hetenkint egy öreg hercegnő szalonjában nevezetes férfiúkkal találkozott. Ellenben ezalatt Magyarországon a családja nagy változásokon ment keresztül. Apját börtönbe zárták, anyja vénségére megszökött egy borbéllyal, szent kishúga mérget ivott, a családi vagyon elveszett. Frigyes Párizsban reménytelenül várta a hazai pénzküldeményeket... egy darabig a cigányok között lézengett... Krupié volt egy játékházban... a rendőrséggel is meggyűlt a baja... Még harmincesztendős sem volt, amikor tökéletesen elfáradva, megkopva és ráncos homlokkal hazatért szülővárosába. Már mindennel leszámolt. Hogy az emberek nem fognak vele kezet, hogy görbén néznek rá gyermekkori barátai, hogy apja felakasztotta magát a börtönben, és hetyke vidéki gavallérok megvetéssel mérik végig a restaurációban. (Vidéken tudnak igazán hencegni az emberek.) Frigyes abbahagyta a bajusza festését, lemondott a gondolatról, hogy néhány véres vagy halálos bajvívás által némi tekintélyre tegyen szert. Végképpen kilépni óhajtott az úgynevezett társadalmi életből, el, el, a pokolba, el, mindenkitől messzire, el, az éjszakába, a csendbe, a halálba... Az özvegy mulatóhely-tulajdonosnét feleségül vette, és éjszakánként csibukozott egy perzsaszőnyeges szobában, csak francia újságokat olvasott, és a hálószekrényen Guy de Maupassant fotográfiája állott, saját kezű aláírással. A vastag függönyökön át nem jutott el idáig a zeneszó és az ének; őnagysága egymaga vezette az üzletet, és reggel felé egy kis zsámolyra telepedett, fejjel lábához, aki Párizsról beszélt neki.

Fáradti volt az egyetlen barátja Frigyesnek.

Fáradti nő miatt tönkrement, szép fehér ökrei és lombos, árnyas falusi birtoka elvándoroltak. Egy piros, arannyal hímzett papucs maradt emlékül és a város végén egy kis viskó, ahol régi viaszpapirossal volt beragasztva az ablak, hogy senki ne láthasson a szoba belsejébe. A régi időkből megmaradt néhány öltönye - vörös mellények és rézpitykés frakkok, a nők kedvéért néha rókavadásznak öltözött -; amint ruhái elkoptak, gyakran került rá a használat sora a vörös frakkra, különösen éjszaka, midőn a köpenye alatt ezt senki sem látja... Csak a Holló utcában veszekednek hazatérő muzsikusok, mámoros kontrások ballagnak a kerítések mellett, a bőgők és hegedűk minden éjszakán csodálkozhatnak, hogy ép bőrrel kerültek haza. Olykor boglyas, égő szemű cigányleányok léptek ki a kerítés mellől, hogy a vén cimbalmost hazáig segítsék; máskor reggelig tartott a veszekedés a Holló utcában, és senki se hunyta le a szemét. Éj volt erre, a lámpás - egy görbe őr - fej nélkül állott az utcasarkon, a kis házakban lopva bujkált némi világosság, a kerekes kútnál egy bolond leányt vert az apja, mert ismét a kútba akart ugrani, és sánta kiskutyák, tépett szőrű macskák tartoznak még a lakossághoz.

Fáradti köpenyegébe húzódva, sietve ment az utcán... Ha egyszer itt megölnék, és reggelre vörös frakkban megtalálnák az utca sarában: milyen nevetés volna a városban.

De már helyben volt, a hosszú földszintes ház kapuján, az elfüggönyözött ablakok mögül, mint a föld alól, hangzott az ének, éjféli kacagás, kísérteties zene... Talán a közeli temető lakosai járnak ide mulatni éjszakánkint? Fáradti egyszer a setétben találkozott pirosbor arcú, hitvány bajuszú, gömbölyű termetű városi vaskereskedővel, akiről pedig bizonyosan tudta, hogy már két esztendő előtt meghalt... A vaskereskedő meztelenül osont be a házba. Fáradti, midőn különös tapasztalatát elmondta Frigyes úrnak, a pergamenarcú férfiú összeráncolta a homlokát, hosszadalmasat szívott a borostyánon, és meglepetés nélkül mondta:

- Életében sokszor volt e ház vendége. A feleségem külön csészét tartott a számára, szilvesztereste a mi asztalunknál vacsorázott, régi ember volt... Lehet, hogy most is ellátogat néha.

Fáradti nem tudott ily könnyen megnyugodni rejtélyes dolgokban. (Már fiatal korában is sok baja volt a nyugtalan vérmérséklete miatt.) Öregségére, miután már csak éjszaka barangolt, mindig megállt a kisvárosi házak ablakai alatt, ahonnan világosság szüremlett ki. Haldoklók és szerelmesek figurái látszottak a függönyök mögött. Évekig nyugodtan nézte a helybeli fényképész bankóhamisítását egy kis résen át... Az imént meghalt öregasszonyságot kiborították unokái az ágyból, hogy a szalmazsákban keresgéljenek. Fáradti elgondolkozva ment tova lámpásával, és legfeljebb ennyit mondott Frigyes barátjának:

- Élek.

Fáradti tehát mindig utánaszaladt a ház ki- és beosonó vendégeinek. A halott vaskereskedőt kereste, és a furcsa, meggörbült öreguracskát bántalmazták, ha idegenek köpenyegébe kapaszkodott. (A vaskereskedő volt részben oka anyagi romlásának.) Egyszer már majdnem utolérte, de megbotlott egy kerítésben, elvágódott, és az éjjeli vendég ezalatt elmenekült. Frigyes a fejét csóválta, amíg Fáradti nedves köpenyegét lehúzogatta a vörös frakk felől.

- Sohasem nő be a fejed lágya, barátom?

Egy időses, fekete bajuszú gazdaasszony csillogó kristályüvegben francia bort készített az asztalra, vattába takart málnák, ritka ananászok, cukros ibolyák és komoly pálinkásüvegek lettek láthatóvá egy barokk pohárszék felnyitása után. Aranyozott lábú dohányzóasztalka teteje pattant, és a zöld bőrös mélyről Havanna és Ázsia dohánytermékei lehelték fel különös illatukat, mint a zordon férfiak rózsái.

Frigyes a szekrényből egy selyemruházatot vett elő. Sáfrányokkal és virágokkal telehímzett kabátba burkolózott, kis kulccsal lezárta a falba rejtett ajtót, megtöltötte a poharát, és bizonyos ünnepélyességgel megszólalt:

- Nemes barátom, Maupassant úr emlékére! - mondotta.

Aztán szótlanul ült szemben a két barát... Lehajtották a fejüket, a füstöt nézték, a borokat és pálinkákat csendesen kóstolgatták, míg egy kis aranykakas kukorékolni kezdett a szekrény tetején. A házban mindenféle különös mozgolódás hallatszott, rejtélyes lépések, elfojtott kiáltások, kulcsok zörögtek, a kapu dongott. Fáradti elővette a sarokból köpenyegét, a szivart az agyarába vágta, mint fiatal korában, és olykor magában dúdolgatott.

- Holnap éjfélkor - mondá Frigyes komolyan, midőn kinyitotta a rejtekajtót barátja előtt.

...Egyszer Frigyes lehajtotta a fejét egy téli éjjelen a karosszékben. Fáradti elmerengve szívta vastag szivarját, és órák hosszáig gondolkozott valamin... talán semmin.

A kis kakas megszólalt, Fáradti összerázkódott, talpra állott, ám Frigyes nem mozdult meg helyén.

Elaludt - gondolta Fáradti, és csendesen kiiszogatta a maradék borokat.

Ám a lehajtott deres, kopott fej nem emelkedett fel szemben véle.

- Mélyen elaludt - vélekedett Fáradti, és a pálinkákat is megkóstolgatta.

Midőn szivarja kiégett, felemelkedett, és Frigyes vállát megérintette.

Frigyes mozdulatlan maradt.

- Meghalt a barátom - mormogta Fáradti.

Új szivarra gyújtott, leült szemben a halottal, és csendesen várta a fejleményeket.

(1916)

A királyné költője

Irmafy olyan nemes embernek érezte magát, mint Szent Lajos. Gyönyörködött a saját lépteiben a városerdő sétányán, a szakállát is szerette, órákig elnézegette a kezét, midőn a tollat ujjai közé vette... egy régebbi kor költője volt, és hitt a bűbájokban, csodákban, végzetes asztalkákban és boldog vagy tragikus véletlenekben. Verseit a halálról és halhatatlanságról fogalmazta, valamint a nőkről, akikkel itt-ott megismerkedett.

- Majd olvashatja - mondta jelentőségteljesen, midőn a Váci utcában néhány szót váltott egy asszonykával vagy kisasszonnyal.

Néha ebédelés közben is verset írt, és délutánonként mezei virágokat gyűjtött a budai oldalon, a hegyen, miközben egy képzeletbeli nővel társalgott.

- Asszonyom, a kegyed szemének színéhez igazodnak e tájon az ibolyák! - mormogta, és csak a tavaszi levegő reszketett körülötte. - Vajon a szívének virágai merre nyíltanak?

Majd egy kisasszonnyal ismerkedett meg, aki a Bömer házban zongorázott, és Irmafy kvártélyát e házba helyezte. Egyszer néhány szót váltottak a lépcsőházban, Irmafy értelmesen megmondta a nevét, és a kisasszony nefelejcsvirágos kalapkája eltűnt a grádics kanyarulatánál.

- Őt Isten küldte nekem! - írta Irmafy egy versére alkonyattal.

Estefelé természetesen fokozottabban működött fantáziája. A belvárosi kiskocsmában, sör- és pipaszagú szobácskákban, ahová az írók és költők úgy vetődnek be, mint messzi útról jött vándorok, az óra a forradalom óta nem mutatja az időt, az asztalfőn olyan öreg elnökök üldögélnek, akiknek már a nevét sem tudja az új nemzedék, mint az egykor dalos feketerigóét elfelejtették a sötét kalitkában, midőn az zordonságában végleg elhallgatott... pedig egykor mindenki tudta az "Uhr"-nál... e füstös bolthajtások alatt Irmafy társának sokat beszélt a hercegnőkről, grófnőkről, előkelő belvárosi dámákról, akikkel napközben találkozott.

A hercegnő a budai várkertben fogadta tavasz első reggelén, és ő maga is jázmin volt ez idő tájt. Ibolyaszemén a pillák, mint az áprilisi felhőkkel bújósdit játszó napsugár; minden hajszálát külön fésülték meg a frájjok, keskeny kezében az Örökzöldek című könyvecskét tartotta, és a félcipőjén fénylő csat volt.

- Hallottam önről, és ismerni akartam.

Irmafy a pohárba dugta az orrát, és elhallgatott.

Éjfél felé "X. grófnéról" beszélt a szomszédjának - amint ez idő tájt a grófnékat nevezték. Mennyit tudott e hölgyről Irmafy! Ismerte gyermekkorának szenvedéseit, midőn a versírók könyveiben keresett vigasztalódást! Tudta, hogy férje meg nem érti őt, és ő csak azért sóhajt, hogy végre jönne valaki, akinek átnyújthatná legnemesebb ajándékát, óaranyból vert szívét.

- Azt szeretném, ha valaki megfogná a kezem, és oly gyengéden beszélne hozzám, mint egy gyermekhez - szólt a grófné. - Ah, unalmas, hideg, fénylő társaság! Kunyhóban vagy hónapos szobában szép az élet!

Irmafy ezután egy nyelésre nagy pohárral felhajtott.

- Nők: gyermekek... A szavak színes kavicsait szeretik a kezükbe venni...

Az irodalmi asztaloknál sajnálták és gúnyolták a jobb sorsra érdemes Irmafyt. Minden éjszaka azt várták, hogy a Dunába ugrik, mire a bakterek hajnaltájban elhagyják a nyugodalmas kapumélyedéseket.

Irmafy azonban a véletlen és babonaság folytán más végzetre volt kiszemelve.

Egy délután, midőn keskeny íróasztala fölé hajolt, hol oly gondosan szokta volt írni a betűket, mint a szerzetesek a szent könyveket, királyi eredetre valló kezében megmozdult a toll, és különböző ákombákomokat vetett a papirosra.

Irmafy úgy érezte, hogy félálom ereszkedik szempilláira. Meleg hullámok nyaldosták, másvilági zene hangzott, hipnotikus álom kerülgette, mintha egy gonosz ellensége a távolból szuggerálná az akaratát. ...A láthatatlan szellemkéz vezette kezét, és amikor végre magához tért, már sötét volt kis szobájában, és az emeletről többé nem hangzott a zongoraszó. Mintha az öles falban (ahogy a régi pesti házakat építették) egy asszony zokogott volna, akinek a zokogása nagyon hasonlított egy nőéhez, aki Irmafyt egyedül szerette az életben.

Gyertyát gyújtott, és még mindig kábultan nézett körül. A falióra nyolcat mutatott, a kezében különös zsibbadást érzett, és a keskeny íróasztalon egy ötvenforintos feküdt, amelyet félálmában rajzolt. Szakasztott olyan volt, mint azok a régi ötvenforintosok, amelyekkel Aigner Lajos egykor verseskönyvét honorálta. A bankót a mellénye zsebébe csúsztatta, és gondtalanul kötötte meg a nyakkendőjét, megdörgölte a cipőjét, és hullámos haját hátrafésülte. Néhány perc múlva rugalmasan, életkedvvel haladt végig a Belvároson, és kandi pillantást vetett az ablakokra, ahol a polgárok már nyugodalmasan vacsoráztak. A gőzölgő tálak körül megelégedett arcok, rózsaszínű az asszonyok nyaka, a gyermekek már a küszöbön látják állongani a homokemberkét, és ifjú nők várják az ábrándos éj változatos gondolatvilágát.

A "Csigá"-ban már olyan sűrű volt a füst, mint egy rablótanyán, a különszobában, a költők asztalánál a kispörköltek és savanyú tüdők elmentek a mellények alá, harmatozó üvegben állott a hideg bor az asztal közepén, és az arcok kipirultak a vacsora élvezetétől. Éppen Irmafyt szidták.

- A fényes cipők bolondja! - kiáltotta egy púpos író. - A nők szerelménél csak pénzüket óhajtja jobban.

Irmafy az asztalkendőt a nyakába kötötte, és bizonyos benső megelégedéssel költötte el vacsoráját. Beszélhetnek ezek a szegények, amit akarnak, egyik se rajzolt ötvenforintosat délután.

A bor azonban nem ízlett úgy, mint máskor, és a hercegnő felől hiába tett fel kérdést egyébként hallgatag szomszédja, egy rejtvényszerkesztő.

Még éjfél előtt fizetésre hívta meg a kocsmárosleányt Irmafy, és gőgösen vonta elő mellényzsebéből az ötvenforintosat.

A púpos író elhallgatott, mások is némi tisztelettel néztek Irmafyra. A színházi súgó ajánlkozott, hogy a "Török Császár"-ig elkíséri Irmafyt.

Másnap, midőn Irmafy felébredt, egy rendőrtiszt vörös bajusza szúrta meg arcát, amint a párna alatt kotorászott.

- Hol vannak a többi hamis ötvenesek? - kérdezte.

Ezután Irmafy két esztendeig nem volt látható a Váci utcában.

Irmafy ismét verseket ír, és egy vidéki nyomdász kiszedi a könyvecskét.

A fogház ősz hajakat, bánatos hajlottságot és megalázkodást rakott Irmafy egykori gőgös fejére. A szeme körül ráncok keletkeztek, amelyeknek eredetét hiába kereste tükrében, az ajka úgy mosolygott, mint a sárga levél reszket a fán. A keze átlátszó volt, és a kockák elválasztó vonalai lekoptak kabátján.

A bánat könyve: ez volt a kis füzetnek a címe, és Irmafy csak késő este hagyta el szobácskáját, hogy könyvében gyönyörködjön egyik-másik könyvkereskedő kirakatában. Félve suhant el a könyvesbolt előtt, és még az utca túlsó oldaláról szemlélte egy darabig a zöld füzetet a kirakat ablaküvege mögött.

Egy áprilisi estén, midőn Irmafy felgyűrt kabátban ismét elsietett a bolt előtt, az öreg könyvkereskedő hirtelen kinyitotta az üvegajtót.

- Irmafy úr! - kiáltotta.

A költő megrettenve állott.

- Fontos közlendőm van, tessék irodámba fáradni - szólott az öreg, és ezüst fejét bólongatta.

A szűk irodácskában ezután így beszélt a kereskedő:

- Nemrégiben boltomban megfordult Ferenczy Ida, és a királyné számára magyar könyveket vásárolt. Többek között az ön könyvecskéjét is feltettük az udvari hintóra. Néhány nap múlva ismét boltomba lépett a nemes hölgy, és A bánat könyvé-t még egy példányban megrendelte a felséges asszony könyvtára számára. Részvéttel értesült az ön sorsáról, amelyet néhány szóval lefestettem.

Ezen az estén váratlanul megjelent az elveszettnek hitt Irmafy a "Csigá"-ban. Igaz, hogy egy magányos asztalnál foglalt helyet, mint bukott ember, de nyugodtan falatozott, hideg bort ivott, és a jóindulatú rejtvényszerkesztőt éjfél után asztalához hívta, midőn titokzatos szavakkal ecsetelte előtte a magas helyről jött érdeklődést.

A púpos legyintett a szomszédban:

- Irmafy nem javult meg az áristomban. Éppen úgy hazudik, mint azelőtt.

Ámde napról napra többen hallották az ezüst fejű könyvkereskedőtől a tényállást, és Irmafy is naphosszant a budai vár körül csavargott. Elgondolkozva, lehajtott fejjel, szinte áhítatosan ballagott estefelé Pestre, és a jóindulatú rejtvényszerkesztő kérdésére imádságos hangon válaszolt:

- Budán jártam... a Várban...

A "Csigá"-ból a különös hírek elterjedtek a városban.

Irmafy most már a templomokat is sűrűn látogatta.

- A jóságos királynéért imádkoztam - mondta ismerőseinek, akik apránként visszaszállingóztak.

Magányos asztalánál a kiskocsmában gyakran leültek a költők. Egyszer a púpos is engedelmet kért a letelepedésre... Éjfélkor áhítatosan az ég felé emelte poharát Irmafy.

- A legszentebb és legszebb asszonyért Magyarhonban! - mondta végtelen imádással.

És egyszer valóban a királyi udvarból pecsétes levél érkezett Irmafy nevére és benne némi ajándék a szerencsétlen költő számára.

Irmafy ekkor fényes délben megállott a Váci utcában, többé nem fogadta régi ismerősei üdvözlését, ajándékozva ejtett el egy-két szót a rejtvényszerkesztő előtt. Estére egy előkelő polgárcsaládnál vacsorázott, meghívások kerültek asztalára, a púpos író keresztapának kérte fel... Rajongó nők leveleket írtak... Ábrándos kisasszonyok álmukban feleségül mentek hozzá. - Történt ez Pesten, 70-ben.

(1916)

Hazugság az őszről

Jöjj, szép emlékezet, és idézd fel a novemberi ködben - a bánkódó kerti fák alatt, a kerítés mögött öreg zsellérember módjára ballag az ősz - drága haját, szemét, alakját, a fürtöket kis fülén és a fehér tüzeket homlokán Máriának, aki őszidőben felújította régi szerelmét - csak ősszel, midőn bánatos lett, fázékonyan, Liberty selyemben üldögélt az ámbituson, csak szomorú könyveket olvasott, és fiókokat húzogatott ki, amelyeket más évszakban sohasem bántott. A hosszú, falusi délutánok, mikor céltalanul csereg a szarka a kert alatt; az olló hegyével megáll a pádimentumban, de már nem jelent vendéget; a bal szem viszketegsége és lehulló szempilla mit sem jövendöl: Mária lóra ült, és óra hosszáig ügetett, amíg egy sárga, természetesen régen festett házban, könyvei között megtalálta azt, aki minden ősszel eszébe jutott.

Hajdan lovag, pártütő és szerencsejátékos volt, félvilági nőket szeretett, és tisztességes nők bolondultak utána. Az asszonyok vallomását lehunyt szemmel hallgatta, mint a gyónásokat, sok megzavart, drága főt tartogatott a kezében, és olvasott szemekből szenvedélyt, önfeláldozást, hűséget és jóságot. Kezek simogatták, amelyeket briliánsgyűrűvel díszítettek; kezek, amelyek oly finomak voltak, hogy az ékkő már felesleges volt a kéz finomításához. A nyakát, az arcát, a haját, a homlokát sok nő megcsókolta oly áhítatosan, mint utolsó szerelemben. És sohasem tévesztette el a nők keresztnevét, szeszélyét, szokását, furcsaságát. A hadseregnél szolgált, később költő lett Pesten, és feszes gérokkban, keménykalapban, fodros ingben ment végig a Hatvani utcán, majd zenével próbálkozott, és az ingére csipkét varrt, zongorázó asszonyok mögött forgatta a kottát, kellemes baritonján kísérte a házikisasszony énekét, kicsit gordonkázott, és Schumann érzelmes dalait ismerte. Legvégül jó barát lett, hűséges, kitartó, mindenre használható cimbora, a házigazdának segédkezett vendégei fogadásánál, az asszonynak konyharecepteket hozott előkelő házaktól, és legelsőnek kiáltott fel a pecsenyénél: "a legjobb falat, amelyet éltemben elfogyasztottam"; párbajsegéd és reggelig ivó pajtás, a kártyázó öregasszonyságok pártijában kisegített, a trikket felírta a dámák helyett, a gyermekeket a vállára ültette, és évekig ígérte a meséskönyvet, amíg végre egyszer elhozta... Öregségére falura vonult, filozófus lett, s német nyelven tudományos munkát kezdett írni a női divatról. Hívták Pankotainak, és a ledér nőkkel utcai afférje volt az erkölcs nevében, ha télen a múzeumi könyvtárba Pestre utazott.

A múltat eltakarták a falevelek, de őszidőben véreznek a lehullott levelek, és Mária, bár egy kissé szégyellte a dolgot, a lovaglóostor gombjával megkopogtatta a sárga ház erkélyablakát. Pankotai csakhamar kidugta taplósapkás fejét, és a tollat és az okulárét kezében tartotta.

- Hányadik oldalnál tart, barátom? - kérdezte az asszony.

Pankotai vadászzekét, félcipőt és magas harisnyát viselt otthon, mint a könyvtáros egy régi csehországi várban.

- A 347-ik oldalt írom - felelt -, a vállfűzőről s az ezzel kapcsolatos szalagokról.

- Volna kedve egyet sétálni a parkban?

Pankotai bő köpenykabátot borított vállára, elefántcsont fejű fekete pálcát vett a kezébe - egy doktor botja volt a régi Velencében -, a burnótosszelencét hímzett mellényébe dugta, bár sohasem tubákolt, csak társaságban.

- Mindig stílszerűen éltem... Mikor lovag voltam, a sarkantyúimat pengettem a hölgyek oldalán; most bölcsész vagyok, csupán burnóttal kínálhatom meg a szépvilág személyesítőjét - mondta odavetőleg.

A paripát ügyetlenül egy fához kötötte, mintha sohasem lett volna a kezében kantár. A pálcát fontoskodva vitte kezében, mint valamely szimbólumot.

- Néha határozottan érzem ama régi velencei doktor kézszorítását az elefántcsontban...

Mária szerette a sárgásbarna kelmét, a bőrkalapot és a férfias kabátzsebet ruháján, ahová kezét feszesen bedugta.

- És mi lesz a nősüléssel, tisztelt barátom? - kérdezte, mintha tegnap beszélgettek volna utoljára. - Csaknem húsz esztendeje annak, hogy házasságot ígért nekem. Türelmes voltam, vártam, és sohasem vétettem a hűség ellen.

Pankotai szórakozottan játszadozott a szelencével:

- Nem parancsol? - kérdezte.

Az asszony nevetve csóválta a fejét:

- Már ismerem ezen fogását; öregségére akarja terelni a szót. Mielőtt hosszadalmas és már gyakran hallott védekező beszédét elmondaná, kijelentem, hogy én önt nem tartom magamhoz mérten öregnek; sőt tökéletesen összeillenénk.

Pankotai lehajtotta a fejét, mintha az őszi avarhoz beszélne:

- Nagyon szerettem a nőket, és sok könnyelmű ígéretet hagytam náluk. Ha egy napon mind előjönnének, és az ígéretek beváltását követelnék, valóban nem tehetnék egyebet, mint a másvilágra szökni, drága, felejthetetlen szerelmeim elől.

Máriának kissé elpirosodott az arca, mielőtt a következő furcsaságot kimondta volna:

- Azt állította, hogy csak engem szeretett igazán... Hazudott volna?

Pankotai összekulcsolta a kezét, mély töprengésbe merült, és percekig szótlanul lépkedett az asszony oldalán. Nagyot sóhajtott:

- Igen, mindig magát szerettem, Mária... Ha magához hasonlatos nőt láttam valahol bolyongásaimban, nagyot dobbant a szívem. A cipősarkának a mása, hajfodrának párja, kedves orrának a hasonlója: mindig zavarba hozott. Idegen, messzi városokban sohasem látott nőknek bemutatkoztam; mintha ők önnek a legközelebbi rokonai lennének, kegyedre hivatkoztam... Hangokat hallottam valahol éjszaka egy ablakban, és erre reggelig sétáltam a ház előtt, mint egy őrült. Piros toll lengett egy vasúti kocsi ablakában, amilyen toll az ön kalapja mellett volt egyszer, Mária. A vonat után futottam, mintha elérhetném azt... Magát, első igaz szerelmemet.

- Nos? - kérdezte meghatottan az asszony, és egy vén fának vetette a hátát.

- Azt most mind el nem mondhatom, hogy mily hóbortos voltam, amíg évekig nem láttam. Bécsben hónapokig néztem egy asszonyt a cukrászdában, mert úgy ült le a székre, mint maga. Füreden a hajnalokon mindig arra ébredtem, hogy cigányok muzsikálnak valahol, és maga halkan énekel a nagybőgő mellett... A színházban válla fehérlett a páholyokban, és a pálcámmal a falakat csapdostam, midőn hazafelé mentem.

- Szegény első férjem még élt, s nem válhattam el tőle, mert betegeskedett - igazolta magát Mária.

- Pedig úgy lett volna igaz, ha egyszer megszökünk... Amint terveztük, hittük, álmodtuk: Svájcba, egy rejtett faluba menekülünk, senki sem tudja, hová lettünk, nyomunk elveszett, amíg idehaza elfelejtenek... Én magát mindig úgy láttam az ideáljaim között, hogy az ölemben viszem át megdagadt hegyi folyam árjában... Éjszaka az ölébe hajtom a fejem a vasúti kocsiban, szívdobogva figyeljük, hogy közeledünk az országhatárhoz, hol útlevelünket kérik, és hideg eső verdesi az ablakot... Elhagyott parkban órák hosszáig várom, amíg könnyű léptei felcsendülnek, egy csók s egy kézfogás, és már ön tovább is ment... Ideál volt, asszonyom, hogyan vehessem feleségül az ideálomat?

Mária félig tréfásan, félig komolyan néhány könnyet törölt ki szeméből:

- Pedig nem fog addig meghalni, amíg ígéretét be nem váltja. A felesége akarok lenni. Az egész világ tudja, hogy az öné voltam; mindenki látta, hogy a páholyban a hátam mögött állt, és asztalomnál jobb kéz felől ült. A leveleim, a hajam, az arcképem, imádságoskönyvem, a zsebkendőm és a harisnyakötőm magánál vannak. Követelem, hogy boldoggá tegyen, mert nekem ahhoz jogom van.

Pankotai szelíden legyintett, az asszony karjába kapaszkodott.

- Nézze, milyen szép nálunk az ősz. Sehol sincsenek ilyen fellegek... Hallja messziről a kovács kalapálását?

- Én boldogtalan vagyok, Pankotai.

- Az élet még hosszú, hisz édesanyja még most is él... Nem szabad erőszakos, finomtalan mozdulattal, szóval elrontani eddigi harmonikus, tiszta, szép életét. Még lesz október, s ön újra lóra ülhet, Mária, hogy öreg barátját meglátogassa. Elhozza az emlékezet, a gyönyörű óráknak, napoknak, boldog esztendőknek az emléke hozzám, hogy újra elmondjuk egymásnak, végtelenül szeretünk, amint a kiválasztottak tudnak szeretni, és nagyon meg vagyunk elégedve, hogy találkoztunk, és megértettük egymást... Ha elvenném, többé nem lovagolhatna hozzám őszidőben, kétségeskedő szívvel, fájó reménnyel, nőies szemérmetességgel... Hová lovagolna akkor? És mit csinálna tavasszal, amikor kegyed napfényt és ibolyát keresi, hazug fiatalemberekkel sétálgat a korzón, Buda felé... És a nyár, midőn az éji zene szokott felcsendülni az ablaka alatt a fürdőhelyen, a platánok között a kismadarak bujkálnak a levelek alatt, mint a szívben a szerelmes vágyak... Itt a tél hosszú, ájtatos, mint egy zsoltár. Későn jön fel a nap, és rövid ideig énekel a cinke a kertben. Az este, mint egy öregember, biceg, holott még alig múlt három óra. Az újságok mind hazudnak, a könyvek fárasztók, a versek unalmasak... Künn a határban köd van, és a vadászok bajuszán zúzmara. Mit csinálnánk téli estéken?

Mária biccentett fejével:

- Majd gondolkozom a dolgon... Most pedig mondja el nekem, hogyan szeret, mit szeret rajtam a legjobban?

Egy kis padot találtak a bágyadtan ásító park végében, ahol öngyilkosok szoktak lenni a bűnbe esett lányok, csalódott férfiak. Piros bogyók a bokrokon, mint elvérzett vadgalambok nyomai.

Pankotai megigazította taplósapkáját, megfogta az asszony kezét, és hazudni kezdett.

(1916)

Három ezüstlakat

Lordok és baronettek, grófok és költők, versenyparipák és macskaképű, kék szemű ladyk arcképei között, Alvinczi Eduárd budapesti kvártélyán, egy félig kopasz, zexeres hajviseletű, vastag, deres bajuszú, fehér nyakkendős, Kisfaludy-dolmányos, idős magyar úriember olajfestményű képe is helyet foglalt.

(Vándorpiktorok járták a felvidéket, és a ház urát kipirosított arccal a vászonra mázolták. Temérdek holdkóros képű, feszes magatartású, régi úriember maradt fenn a családi festményeken a múlt századbeli magyar világból; naplementeszínű arcuk tétován fordul az unokák felé.)

Alvinczi régi magyarját Jeromosnak hívták, takarékosan gazdálkodott, a konyhával, cselédekkel, parasztokkal bajlódott, megtöbbszörözte a vagyonát, vaskereskedővel, gyapjússal alkudott, és egy álmos télen a festő elé ült. S halála napjáig nem vetette le a Kisfaludy-dolmányt, amelyben megörökíttette magát.

Sok ilyen régi magyar élt ez idő tájt szenvedély, fájdalom és öröm nélkül, talán mindenki ilyen volt Magyarországon. Jeromosnak azonban egy tanyája volt, "Rózsás"-nak hívták, halastó, nyírfás liget és nedves rétek közepén, itt három ifjú asszonyszemélyt tartott, elrejtve a világ elől, fegyveres emberrel őriztetve, a nagy kutyáknak pattantott ujjával, midőn néha, estenden, leszállott a kocsiról a tanyán.

(Ez is szokásuk volt nagyapáinknak, akik vizes kefével simították a hajukat, és a megyei gyűlésen szenvedélyesen agitáltak a közügyért. Hófehér ingük volt, nagy imádságoskönyvük, a templomban az első padsorban üldögéltek, és olykor világfájdalmat éreztek az emberek rosszaságáért.)

A három asszonyszemély neve fennmaradott.

Rózsi, Ilon és Erzsi: ez a három név volt az ezüstlakatokra vésve, amely Jeromos hagyatékából Alvinczire szállott. A három ezüstlakat egy sarokban feküdt, régi buzogányok és török kardok társaságában, csiklandós faragványú nagy pipák, dohánysziták és pipaszurkáló tűk között, amely holmikat szokásban volt örökölni.

Míg egy esztendőben Alvinczi Eduárd hátulról előre kezdte fésülni a haját, mint a legtöbb Alvinczi ötvenesztendős korában, és még ebben az évben felhasznált két lakatot Jeromos új hagyatékából, miután ékszerészével megjavíttatta szerkezetét, új nevet vésetett a régi helyére.

A harmadik ezüstlakat évekig gazdátlan volt. Finom művű lakatosremek volt. A szíjazata puha, mint a bársony, és a Bibliából való mondatok voltak aranyfonállal reáhímezve.

(A két ezüstlakat tulajdonosnője ekkor már kis kertben lakott, a főváros határában. A lakat kulcsát ajándékul visszakapták a nobilis Alvinczitól, aki hópénzt is rendelt a számukra. Olykor meglátogatták egymást, hosszú utazással a villamoson és társaskocsin, jó barátnők lettek, és lassan kávéztak, vagy a múlt időkről, férfiak bolondságairól beszélgettek. Egyforma rossz véleményük volt egymás erkölcseiről, s így sohasem perlekedtek. Csak a polgári nők között szokásos csókolózást mellőzték, midőn elváltak egymástól, Rákosligetre vagy a Zugligetbe utazván, ahol házikójuk körül tavasszal öntudatlanul virítottak a fák.

"Eduárd vajon kinek ajándékozza a harmadik lakatot?" - tűnődtek téli estéken, midőn vendégül látták Alvinczi öreg titoknokát, Szilveszter urat, aki hében-hóban, gazdája megbízásából, déligyümölccsel, ananásszal, aszúborral kereste fel az egykori barátnőket. Szilveszter titokzatosan csóválta a fejét, a hallgatás jeléül a szájára helyezte a tenyerét, míg a régi barátnők jobbról-balról megsimogatták, és hízelegve mondogatták, hogy Szilveszter orra már nem is olyan piros, mint tavaly ilyenkor volt. A járása délcegebb. A versei furfangosabbak. Nem ártana egy jó házasságot kötni. Mire Szilveszter ezüstfejével vígan bólintott:

- A Kapás utcában. A "Három Kastély"-ban.)

*

Az idő, amely a virágot elhervasztja, a fájdalmat csillapítja, és a legszebb tavaszokat felejteti, a harmadik ezüstlakatnak sokáig nem szerzett tulajdonosnőt. Irma jegyben járt egy nyugalmazott nótáriussal, Ráchel szülőföldjére, egy kis, bakonyi faluba készült elköltözni: amint Alvinczi behunyja a szemét. Csupán a hópénz miatt maradtak még helyükön, mint a párkák, akik Alvinczi élete és halála felett őrködnek a város végeiről. A penzionált jegyző esténkint hódolattal kezet csókolt Irmának, és elvonult az utca túlsó sorára. Ráchel minden héten becsomagolta az ezüstjét, szalma közé dugta a porcelánját, új ruhát nem varratott, hisz falura úgysem kell. Szilveszter úr felleghajtó köpenyegében, hosszú léptekkel jött, mintha mindig a gyászhírt és a végrendelet másolatát hozná, holott egy májusi estén töredezett kis pálcájával megkopogtatta Ráchel ablakát, és midőn a hölgy kidugta fejét, hetykén, félrecsapott kalappal fején, így szólott:

- Van már úrnőnk. Van már ideálunk, boldogságunk, rajongásunk. Verseimnek királynője. Szegény poéta pártfogónője. A lakat gazdát talált.

Ezután fütyörészve továbbment a vörös arcú Szilveszter, akinek szemében végtelen jóság, rajongás és pincényi hegyvidéki borok emlékezete lakott.

Ráchel nyomban barátnője felkeresésére sietett, amint csak nők tudnak sietni, ha a belső indulat lámpása felgyullad elsötétedett szívükben, és a régen nem ismert szenvedély, mint egy gonosz tekintetű vándorlólegény, éjjel csóvát tart az eresz alá. Féltékenység, harag, elkeseredés ébredt fel elaludott szívében. Alvinczi a családi sírboltban való megpihenés helyett új foglalkozást talált magának. - Irma mindenben osztotta Ráchel aggodalmát:

- Kijátszanak, megcsalnak. Sohasem hittem a vén Szilveszternek az őszinteségében. Irigyelt tőlünk minden krajcárt, minden szál virágot, urának mosolyát, szép szavát és jóságát.

Először arra gondoltak, hogy meglátogatják Alvinczit kvártélyán, hol egykor szabad bejárásuk volt. Elájulások, könnyek, a múlt idők emlékeinek felidézgetése bizonyosan megtenné hatását e rideg, dölyfös úrra.

Majd jobbnak vélték, hogy a harmadik lakat új tulajdonosnőjét veszik megfigyelés alá.

Csakhamar megtudták, hogy Beatrixnak hívják, évekig társalkodónő volt egy grófi kastélyban, ő írta a leveleket a grófnő mindennapi állapotáról Szilveszter úrnak. (A grófnő iránt húsz esztendő előtt komolyan érdeklődött Alvinczi, és élete végéig maradt valamely illat a szívében, a magányos órájában, B. M. grófnő tenyeréből, szavából, mosolyából.) Szilveszter - e ravasz kópé - mindennap jelentette urának a vidéki városból érkezett levél tartalmát, és a csendes délutánokon nem kevésbé hosszadalmas válaszokban számolt be - Beatrixhez, a társalkodónőhöz intézve a leveleket - Alvinczi állapotáról, cselekedeteiről, egészségéről, esetleges betegségéről. Míg a hűséges két cseléd így levelezett egymással, az esztendők repültek, Alvinczi csodadoktorral kezeltette muladozó étvágyát, javasasszony teájával mosta a haját, de legszomorúbb napjain is érdeklődve emelte fel a fejét, midőn Szilveszter jelentette, hogy a dunántúli városból megérkezett a mindennapi posta... Míg egy napon B. M. grófnő eltávozott az élők sorából - egy hónapig tartó levelezésnek anyaga volt a grófnő betegsége, utolsó órája, temetése -, és Beatrix bizonyos idő múltán megjelent Pesten.

Alvinczi Eduárd Szilveszter társaságában fogadta a hölgyet, miután legényember létére nem óhajtotta kompromittálni Beatrixet. Sugár, finoman hervatag, tiszta homlokú, nyílt szemű, igen finom hajzatú és barnás külsejű hölgy volt Beatrix. Elzárt házakban, a világ mindennapi zajgásától távol eső szobákban, antik bútorok, régi mesterek képei között, beszélő porcelánok, üvegházi virágok, halkan kongató faliórák és puha szőnyegek társaságában lesznek ilyenek a művelődéssel, zenével és imádkozással foglalkozó nők. Akik igen komolyan gondolkoznak az életről és saját cselekedeteikről; összeráncolt homlokkal írják leveleiket, és a bőrbe kötött olvasmányos könyvekből kijegyzik a szép gondolatokat; a rokokó pásztor oly ismerősük a finom porcelánokon, mint a régi fejedelmek az arcképcsarnokokban; mindig halkan járnak, csendes inasokkal érintkeznek, jó szagú ruhát viselnek, és a kezük oly fehér, mint az elefántcsont.

- Természetesen, nyugodt lehet, kisasszony, jövőjéről gondoskodom, miután annyi esztendőt hűségesen töltött a boldogult grófnő mellett.

Beatrix egy bágyadt fejmozdulattal emelte fel zöld szemét:

- A grófnő, aki az utóbbi időben barátnőjének nevezett, végrendeletében nem felejtkezett el szívére hallgatni. Életem gondtalan. Csupán annyit óhajtok önnel közölni, uram, hogy a mennyekbe költözött úrnőm utolsó órájában is önre gondolt... E kis feszületet küldte.

Alvinczi, aki ekkor már hatvanesztendős volt, mély meghatottsággal vette át a feszületet. Hosszadalmasan felejtette a szemét Beatrix kisasszonyon. S midőn eltávozott, Szilveszter vállára tette a kezét:

- Sajátságos, hogy hasonlít e nő a boldogult grófnőhöz.

Szilveszter okoskodva csóválta a fejét.

- Tíz esztendeig éltek egymás mellett, éjjel és nappal. Ezenkívül, amint látom, a grófnő ruhája, kalapja és cipője igen ráillik Beatrixre.

- Gondolod? - mormogta Alvinczi, és hosszú, elgondolkozó léptekkel mérte a szállását. Fürkészve nézett Szilveszter arcába.

- Nem lehetséges az, hogy Beatrixot az isten küldte nekem, kárpótlásul ama régi, hűséges, soha el nem múlott szerelmemért, az elérhetetlen grófnőért?

Szilveszter ájtatosan bólintott:

- Valóban: őt az isten küldte nekünk.

- Vedd tehát az utolsó lakatot, régi barátom, és mondd el Beatrixnek, hogy mely célból tartogattam az utolsó nagyapai örökségemet... A nőnek, aki életem alkonyát megaranyozza... Kérd meg nevemben, hogy ne sértődjön ő ezért. Bizonyosan tiszteli a hagyományokat, hogy régi házban él.

Szilveszter fürgén forgatta az ezüstlakatban a kulcsot.

- A másvilágról, a grófnő küldte őt. Bizonyosan kapott rendelkezést is. A hűséges cselédek a gazdájuk holta után is teljesítik a parancsokat.

*

Estére Szilveszter jelentette, hogy Beatrix vállalta a szerelem lakatját. Hűséges, tiszta, nemes életmódot fogadott. - És a ház előtt a két öreg nő, Ráchel és Irma álldogálnak esőverte kalapban, lompos szoknyában, kijárt cipőben, esernyő alatt, mert az eső megeredt...

Alvinczi rövidet káromkodott.

- Mondd nekik, hogy kutyákat uszítok rájuk.

...Ez estére Budán fogadás volt a Várban. Őfelsége meghívta magyar urait. Alvinczi Eduárd zöld zrínyiben és sastollas süvegben helyezkedett el a vörös postakocsiban. Lobogó, pengő huszár ugrott a bakra, mint a történelemből visszapergő dobszó.

A sírdogáló régi barátnők karja alá öltötte kezét Szilveszter, és a kocsi után intett az utcán:

- Ugye, mily nemes férfiú! - kiáltott zajongva, és szeméből négyputtonyos hegyaljai bor különös vidámsága csillogott.

Ráchel és barátnője, mint a temetésekről jövő öreg asszonyságok, Szilveszter úrral a "Vörös béká"-hoz címzett budai kiskorcsmába vonultak, és lenn, a Vár alatt, a tündöklő ablaksor közelében régi bort ittak a megboldogult emlékezetére.

(1918)

Krisztina ismeretsége

A határszéli kastély olyan régi volt, mint a földbe ásott tallérok valamely elmúlt király fejével díszítve, és a lámpások benne úgy világítottak, mint bizonyos imádságok vagy régi esküvőről maradt angyalszárnyú eskük a bezárt várkápolna csendjében, hol égve maradt az örökmécses enyhe, rubinszerű lángja, és az orgona halkan végiglélegzik, és mint egykori sóhajtások visszhangja, fölreszket egy fohászból itt maradott dallam. A kastélyban egykor vadászó királyok tartózkodtak pihenő, hű ebeikkel, majd a királyfi ütött tanyát vidám és egészséges étvágyú főúri barátai társaságában, a cigányok hajnalig muzsikáltak, és messze nagy városokból jöttek a táncosnők, hogy a mulatság hevében az asztal tetejére ugorjanak. A velencei tükör rózsaszínű látóhatárában - tán a tükröknek is van emlékezetük - mind-mind elvándoroltak a dombok mögé a kastélybeli szalon régi vendégei, s láthatatlan távolságban eltűnt a királyfi tollas vadászkalapja, és ha hébe-korba egy régi főúr a vadászterületre vetődött, a velencei tükörben hiába kereste arcának fiatalkori mását, de még a táncosnők parfümjét is kiszellőztették már a házból.

A kastélyban egy Krisztina nevű hölgy lakott, oly finoman hervatag, mint az alapítványi hölgyek, a társalkodónője a legjobb angol regényből kivágva (a társalkodónő oly precízen játszotta a Haydnt az orgonán, mintha szívében a harmóniát csak a zene tartaná együtt, nem pedig az ószilvórium, melyet napjában többször kóstolgatni szokott), néhány hosszú szőrű agár tunyán nyújtózkodott, és az ebédlőben, a régi lovas sportképek szomszédságában, enyhe csendéletfestmények foglaltak helyet, a kastély úrnőjének keze munkája. A szilvák a képeken oly nemesen hamvasak, mint jó magaviseletű nő haja, az almák piros egészséggel nevettek, mint meztelen lábú parasztmenyecskék az almafa gallyain, a szőlők enyhén kékültek, mint az erdészház fedele a messziségben, és a kökénygallyacskán hegyvidéki reggelek könnyű, felszálló ködje borongott. Krisztina is művésznő volt tehát a festészetben, mintha sohasem merült volna el jóságos, barna tekintete a távoli fasor tetőzetén, hol az ősz furcsa ködsapkákkal ruházza föl a vadgesztenyék bozontos fejét.

A medvebőrök és szarvasagancsok, amelyek az elmúlt időkben szinte korlátlan tiszteletben részesültek a házban, a zsírral kent vadásztarisznyák, amelyek leginkább a rózsaszínű markízekkel berakott, aranyozott lábú asztalkán szerettek heverészni, téljáró bagariák és vadvértől foltos subák a szellős folyosóra száműzettek, ahol hosszadalmasan elgondolkozhattak a régmúlt időn, midőn deres bajuszú, dércsípte, egész napi vadászattól átfázott gavallérok teli tüdőből kurjantottak a kastély környékén, sikongó, domború falusi szobaleányok mezítláb futkostak, és széles vállú, szélmart arcú vadászlegények üldögéltek a konyha előtt, a fahasábokról leröppenő lángnyelvek vitézi fényében.

A vadászkastélyban szívesen látott vendég volt Priknyei, a falusi plébános, aki háromórányit gyalogolt a hegyek között, amíg célhoz ért, borostás, viharvert arcán fiatalkori áhítat lebegett, amint néha hegedült a hölgyeknek.

*

Egy őszi napon csukaszürke ruhás kapitányok érkeztek a hegyek közül, és a vezetőjük, egy ősz hajú óriás, sapkáját levéve komplimentírozott a ház úrnője előtt:

- Asszonyom, háború van, és nekünk szükségünk van az ön kastélyára. Bizonytalan időre elfoglaljuk. Természetesen nem ingyen kérjük.

Krisztina fázósan burkolódzott hárászkendőjébe:

- Én tudom a kötelességemet, ezredes úr. A kastéllyal ezennel rendelkezhetnek. Én majd meghúzom magam egy zugban.

- Köszönjük a harcoló sereg nevében - felelt az öreg katona.

A kastély egyik tornyát lakható állapotba hozták, s Krisztina ide vonult társalkodónőjével - a falba épített szekrény fiókjából egy női fűző került elő takarítás közben. Krisztina messzire tartva testétől a fűzőt, megvizsgálta. Bécsi firma volt a fűzőben, és selyemmel gazdagon kivarrva. Talán a régiek közül valaki, talán egy színésznő itt felejtette. Krisztina elgondolkozott azon, hogy miféle lehet az, aki a fűzőjét elfelejti, aztán tűzbe dobálta a találmányt.

A határszéli kastély hamarosan megnépesedett. Vezérkari tisztek mutatkoztak az udvaron, telefon- és távíróvezetéket építettek, tömérdek kocsi és automobil jött a hegyi utakon, és oly sürgés-forgás keletkezett, mintegy városban. Hatalmas bádoghengerekben térképeket szállítottak, s harmadik napon a toronyból látható lett egy csomó polgári öltözetű fiatalember, akik azzal mulattatták magukat, hogy Krisztina fehér agarait ugrani tanították. Krisztina nem merészelt kimozdulni a toronyból, látta, hogy a legkedvesebb kutyája, egy Evelin nevű nőstény agár, naphosszat egy macskanadrágos, zöld kalapos fiatalember társaságában csavarog a környéken. A tót szobaleányok énekelve sulykolták a ruhát a hegyi patak vizében, és az automobilok éjjel-nappal bőgtek a hegyi úton. A kastély szinte sarkaiból kifordult, ordonánctisztek ugráltak le párolgó lovak nyergéből, az ablakok mögött reggelig égett tömérdek lámpás, és hajnalhasadtával füstölni kezdett a kastély mögött a tábori konyha, mint egy lokomotív.

Krisztina a nyakig sáros katonákon csupán sajnálkozott, és nem féltette tőlük szőnyegeit. De a hűtelen agarat sajnálta. Ha még legalább egy valódi katonával barátkozott volna a komisz. Egy civil bagaria bakancsa körül szaglászódott, és híven hevert keresztbe vetett lábánál, mialatt az írómappáján írogatott a folyosón. Olykor próbált jelt adni, füttyenteni az agárnak a toronyból, de az ügyet sem vetett rá. Áhítatosan bámulta a civil uraságot, mintha sohasem simogatta volna Krisztina tündöklő fehérségű keze.

A határszéli hegyek, mint megannyi versenyre készülődő, óriási vasúti mozdonyok, oly bőséggel füstöltek, hogy elborították a szemhatárt, az égtől a földig húzódott a köd, és a sötét fenyves alján, mint régen megholt játékos gyerekek szemei, apró gyümölcsök piroslottak. A zöldkalapos néha mély alázatossággal felköszönt a toronyba Krisztinának, ha az úrnő boldog mosollyal körülnézett a tájon. Az agár ellenben tetten ért tolvajként a földre sütötte a fejét, és nem merészelt a toronyba nézni.

*

Krisztina egy napon lebátorkodott a toronyból, a zöldkalapos, a mesterségesen elvadult kertben - mint a skót regényekben - bemutatkozott:

- Nyirfai Oszkár haditudósító vagyok.

- Kíváncsi vagyok, mivel babonázta meg Evelint, amely ezelőtt sohasem mozdult el mellőlem? - kérdezte a kastély úrnője, és hangjában szeretett volna közvetlen és egyszerű lenni, sajnos, nem sikerült neki a barátságos leereszkedést eltitkolni.

Nyirfai könnyű szívvel felelt:

- A legtöbb kutya titokban szereti a csavargókat. Minden kutya a csavargó kutyája óhajtana lenni. Mintha annak volna a legvidámabb élete a világon.

- Ön csavargó?

- Körülbelül. Mindig arra csavargok, amerre háború van. Már több háborúban vettem részt.

Krisztina, mintha egy gazdátlan medveházat nézne (amely még a gavallér urak idejéből maradt itt), titokban szemügyre vette a csavargót. Nyúlánk, harmincesztendős férfi lehetett. Szürke szemében gyermekes naivság csillogott, és talán, ha az ellenség elfogná, és puskacső elé állítaná, akkor is derülten, kissé szégyenkezve és ábrándosan nézne a szürke szem? Vajon mivel lehet elszomorítani?

- Van önnek felesége, édesanyja vagy nővére?

A hírlapíró nevetett:

- Tudtam, ezt fogja kérdezni. Az önhöz hasonló hölgyek mindig ezt szokták kérdezni. Megnyugtatom, mind a három van.

- És nem búsul utánuk?

A hírlapíró egy sárga virágot látott meg a kertben, mintha a kárpáti ősz gereblyéje itt felejtette volna a növényt. Keresztültört a vadmálna bokrokon, és a sárga virágot elhozta Krisztinának.

- Ez a virág azt hitte, amit a bűnös úton meggazdagodott emberek hisznek, miután sikerült többször a börtönbüntetést elkerülniök, hogy örökké fognak élni. Ugyanezt gondolják az elkényeztetett, kedves, ifjú nők is, hogy mindvégig hódítók és nagyszerűek maradnak, soha ráncot nem kap az arcuk, és a férfiak csak térden állva beszélhetnek velük.

Krisztina finom arcán könnyű pirosság szaladt át, mint a szélhajtotta dudaszó.

- Én nem vagyok elkényeztetve. Örökké sem akarok élni.

A sárga virágot meglóbálta, a málnabokrok közé vetette, és elbúcsúzott Nyirfaitól.

A szürkeszemű egy másodpercig a dáma után nézett. Olyan finom és törékeny volt a hölgy, mintha valamely régi imakönyvben lakott volna tegnapig, szentképecske alakjában. A kankalinszínű haja és arcának finom bánata, mint az üveg alá zárt virágoké, a nemes orra, amely mintha hervadt gesztenyefák illatát szívná magába, és ajka, amely mintha sohasem csókolt volna, csak szép és drága és jóságos szavakat mondott ki, esetleg imádságot vagy egy halk parancsot, egy leheletet a rózsafüzér keresztjére, és kedves gyümölcse az őszi som... De a cipője hegyes, franciás sarka, a bokája különös metszete és a szalag a lábán, amelynek csokra olyan kacéran volt megkötve, mint a táncosnők lábán, Nyirfai Oszkárt újabb gondolatokra terelték. Pontosan látta, hogy az úrnő a kastély melléklépcsőjén eltűnik, de az eltűnés után még egy perc múlva is látható volt egy szegély puha, teaszínű nagykendőjéből. És mintha gyöngén rizsporozott hajának fodra sem ment volna fel egyenesen a lépcsőkön.

*

A kastélyban nagy sürgés-forgás keletkezett. A bádoghengerek bibliai bőséggel foglalták el helyeiket a kocsikon, automobilok zihálva sorakoztak a hegyi úton - parancs érkezett a továbbvonulásra.

Krisztina sokáig álldogált a torony ablakánál, amint a gyors készülődést nézegette. Már elbúcsúzott az ezredes, a tót szobalányok vörösre sírt arccal kefélték a legények csizmáját, a kifogástalan angol társalkodónő egy rézvörös arcú sofőrrel halkan, angolul beszélgetett, szinte elállva az automobil útját. Az a neveletlen ember még tán el sem búcsúzik? Pedig az eldobott virág azóta a kertből valamely úton a Krisztina mellére került.

A vezérautomobil, köpenyeges tisztekkel megrakottan, búgva indult el a hegyi úton.

Krisztina előkereste a teaszínű kendőjét - ez volt rajta, midőn a virágot kapta. Kétszer-háromszor kinyitotta az ajtót, mindjárt elindul, hogy ő keresi meg a hírlapírót... De az már jött, rövid, zöld suba volt rajta, és báránybőr sapka a fején.

- Asszonyom, elbúcsúzom. Szép volt, és jó volt minden, nagyon sokat szerettem volna még önnek mondani. Azt hiszem, megértettük volna egymást, mert lelkileg rokonok vagyunk.

- Lelki rokonok? - felelt Krisztina, és sóhajtott.

- Azt akarom mondani, hogy vigyázzon az agarára. A kutyának az a rossz tulajdonsága van, hogy nagyon szeret csavarogni. Szeret gazos helyeken hemperegni, és bebújni minden rókalyukon, ami csak útjába akad.

- Vajon látjuk-e egymást valaha? - kérdezte Krisztina, és a sárga virágra nézett, a keblére.

- Itt nagyszerű lehet a tél. Talán olyan, amit a költők fenségesnek szoktak nevezni. Gyönyörűen hangzik a szélvihar. És most isten önnel, asszonyom.

*

Krisztina sokáig őrizte az őszi virágot. Gyakran, midőn hátrafont kézzel sétálgatott a vadászkastély termeiben, elgondolta, hogy és miképp lehetett volna... Mily ostobaság volt várni, míg az őszi virág elhervad. A hosszú, téli estéken, midőn csakugyan gyönyörűen zúgott a szél, ollót vett elő, és sárga virágokat vágott papirosból.

(1916)

A fájó szív, 66-ban

A fiatalasszonyok között Pesten még azon keresztnevek voltak divatosak, amelyeket Vörösmarty és Petőfi verseiből választottak a szülők és komák, de már olyan gomba vagy kis virágkosár alakú, nefelejccsel szegélyezett kalapkákat viseltek, amelyek illatos ifjúsággal, illúzióval díszelegtek a hamvasodó fürtökön is. Így hősnőnket, a szívfájós aranymívesnét Ilonkának hívták ez idő tájt (napfényes, akvarell arcképe alatt, amely a tojásdad rámában függött a szalonban, térden állva beszélgettem leányával, Erzsébettel, aki akkorában született, mikor a királyné fiatalasszony volt, és a pesti polgárok báljaira járt, és a sima szót hol az eleven aranymívesnéhez, hol a festményhez intéztem). Általában a régi nők, Júliák, Ilonkák, Adolphinek, Fruzsinák, Lilák(!), Dorottyák lengő szoknyájukban, hervadt illatukkal, messze fehérlő vállukkal érdekesebbeknek látszanak, mint a maiak. A korszak szobabútorzata olyan volt, hogy előttük a férfiúnak térdre kellett ereszkedni, midőn a hölgy bő, uszályos szoknyáját begyömöszölte egy kis biedermeier szék bordái közé. A díványon egymásra vetett lábbal ült a Delnő, fehér harisnyáján szalagok, és a kis cipőt már selyemből is varrják. Hol volt helye a férfiúnak e házban, ahol három asszony szoknyája betölti a szalont? A zsámolyon vagy a szőnyegen... Ilonka, hősnőm, legalább húsz álló esztendeig nem is tudta másképpen elképzelni a férfiakat, mint báli zene mellett, tánc közben, vagy halk suttogással, szenvelegve térdeplő helyzetben. "Korunk hősei", ha az illető hölgy keresztnevét kimondták szájukon, sohasem mulasztottak egy szívből fakadó gondolatot fűzni a hanghoz. "Ilonka" - rebegték évekig a Belvárosban a hatvanas évek elején, mikor a legelőkelőbb dámák is a konyhában nagy titokban laktak jól, a kecses vállfűzőben mozdulatlanul ültek a lakomán, és szarvaslábuk csupán röpke táncra volt berendezve, s valóban elpirulnak, ha a keringő fordulójánál bokájuk felett meglendül a tüllszoknya.

Ilonkának hatvanhatban azért fájt a szíve, mert nem Erzsébetnek hívják. Vagy még inkább Elisabethnek, ahogyan a legdivatosabb lionok az amulettbe a régi név helyére az új nevet gravíroztatják. A császárné gyakran látható Budán és Pesten, és öreg, tiszaújlaki bajuszpedrős, ködmönszagú követek megenyhülve ejtik ki nevét a "Griff"-ben vagy az "Arany Sas"-ban, midőn a levest várván, kenyérdarabokat sóznak és paprikáznak, és egymással a napi politikát megbeszélik. Hallatlan gyöngédséggel tudták Elisabeth nevét mondani Pesten. Benne volt a hangban Elisabeth lebontott barna haja, amely tüneményes bőséggel omlott le a fejedelmi termeten; szív alakú arca és figyelmező, körültekintő barna szeme, legendás jószívűsége és kissé férfias kezének jósága. (Ah, Ilonkának hervadt kankalin színéhez hasonlatos haja volt, mert a Zugligetben ez idő tájt ilyen színű hajkoszorúcskákat találnak az öngyilkos gavallérok zsebében; csupán a válláig ért a haja, mint egykor Szendrey Júliának, és a fehér csontfésűk, türkizzel kirakott teknőccsontok már csak az öregasszonyok vagy a nemsokára nővé válott gyermekek hajában láthatók. Pesten mindenki lebontott hajjal jár, a Duna-parti poros szél nemegyszer tépázza meg a delnők fürtjeit. Csak Ilonka búsul egymagában.)

Szalonján a függönyt nem vonja félre mostanában divatos hazafi, fürtös fejű V. Garibaldi. Szegény, ő is érzi, hogy ideje mihamar lejár, már a mátrai vadászkastélyban is abbahagyták a hazafiak a reggelig való búsulást a boroskancsók mellett, Cormons felől többé nem lépnek át a határon titokzatos ügynökök, Pesten a budoárábrándok között gyakran fölmerül a kérdés a delnő szívében: vajon tetszene-e ő Andrássy Gyulának? A cigányos szemű, himlőhelyes és költőiesen rendetlen hajú Andrássy egy régi lovag nemes fejtartásával és egy előtáncos rugékonyságával siet át a belvárosi utcákon, ha néhanapján az "Angol királyné"-ban van dolga. A komótos, csendes és népszerűséget ellegyintő hazafiakat nemsokára Ferenceknek, Józsefeknek hívják, míg a stuccer, bálrendező aranyifjúság szerelmes a Gyula névbe. Nem egy mihaszna dandy köszönheti előkelő hölgy mosolyát, esetleg kegyességét a következő korban azon körülményeknek, hogy keresztelésében szerencsés volt Gyula pápa nevét nyerni.

De még egyelőre csak Elisabethről álmodoznak Pesten a szívek. Fiatalasszonyt még nem kísért annyi gondolat Magyarországon, mint a bajor királyleány lépteit. Magyaros szabású ruhái (amelyek között a nemzetiszínű volt a legendák tárgya, a fehér selyemből való, smaragddal és rubinttal ékesítve), kis, virágos kalapja, télen macskasapkája, hosszú szárú kesztyűje, gomba alakú, kis napernyője és játékos kedvű legyezője az esti ábrándok között divatos Pesten. (A császárnak akkor is olyan feje volt, mint az ezüstforintoson. A császárok nemigen változtathatják a borbély útján frizurájukat, pláne Ferenc József, akit három generáció is megtanult egyformának ismerni. Néha az idő is belekontárkodik a fodrász dolgába, és önkényes hajnyírást rendez. A császárnak még ekkor oldalt választott, szőkésbarna haja van, de a bajusza, szakálla már a mai alakú.)

Ilonka, aki esztendőkön át hozzászokott a gondolathoz, hogy csupán az ő parazolját irigyeljék a pesti nők, a versírók neveinek kezdőbetűit beleillesszék a sorokba, a vigadói bálokon minden farsangon elveszíti a fél cipőjét, hogy Pesten egész télen azt találgatják, vajon ki a szerencsés megtaláló? Ilonka egy napon kiadta a divatját múlt, bús hazafi, V. Garibaldi útját.

- Barátom, elhanyagolt, midőn szükségem lett volna enyhe, vigasztaló szavaira. Mostanában megöregedtem. Magam sem tudom, miért, nagyon szomorú vagyok állandóan. Kérem, hagyjon magamra.

V. Garibaldi szenvedélyes válaszra készült, már fél térddel csaknem érintette a szőnyeget, és ajkán voltak a szavak, amelyeket e korban színésztempóban kellett alkalmilag a nő fülébe zúdítani. De csak haját simította hátra homlokából, mert Ilonka szürke, ravaszdi szeméből, e tengerszínűből, e rajongott, álmokban elúszó szemből biztatót többé nem olvashatott. Mielőtt elrohant volna, mint az aktor a kulisszák mögé, felkiáltott:

- Remélem, a pesti polgárság bálján találkozunk.

Ilonka búsan süppedt a karosszékbe, mintha valaki leste volna a kulcslyukon át. Néhány percnyi színészkedés után eszébe jutott, hogy bús hazafi, V. Garibaldit ő sohasem szerette, és mindig csak aranymíves urat szerette, akinek hűvös keze nyugodtan megsimogatta homlokát, midőn szerelmi gyötrődések kis szarkalábakat vontak az alabástromra. Szerette az aranymíves úr józan, kényelmeskedő hangját, amelyben az aranypénz hidegen csillámlott, mintha a szenvedélyek, fájdalmak ismeretlen dolgok volnának az előtt, aki az arannyal foglalkozik. Elhatározta, hogy férjével elmegy a pesti polgárság báljára, holott az aranymíves úr unta az efféle gyermekes, hiábavaló kirándulásokat, sokadalmakat. Ő tavaszi hétköznapon a budai hegyek közé szeretett kisétálni, és zsebében vinni az uzsonnáját. A fűbe feküdt, és szótlanul hallgatta a madarak beszélgetését. - De most nem tudott ellenállni Ilonka praktikájának. Különös kegyekben részesíté őt az asszony, mintha az eddig drága vázában illatozó rózsaág elhagyná helyét, és álmában az arcára lehelné jó szagát. Az aranymíves úr másnap nem ment a budai hegyek közé, hanem egy híres szabót keresett fel, akinél fekete díszmagyar ruhát rendelt.

A Vigadóban tartaték a pesti polgárság bálja, egy februáriusi napon.

Ah, mily szépek voltak az asszonyok. Kivágott ruháik, magyaros főkötőik, fátylaik, mentéik, koszorús fejük: nem egy régi gavallért ejtettek ámulatba. Kiderült a bálon, hogy a pesti asszonyok nagyon formásak, inkább kövérek, mint soványak. A zenekar páholyában a bécsi zenekar elandalító dallamokat játszott, midőn csodálatos jó szaga volt a virágoknak.

És most e terembe lépett fehér, magyaros ruhában Erzsébet császárné, oldalán huszáros egyenruhában, a Szent István-rend szalagjával mellén a császár.

Elisabeth akkor volt a legszebb életében. Nőket kellett itt meghódítani, örök hűséget fogadtatni minden tekintettel, minden mohón figyelmező szívvel.

Lebontott hajsátora okozta e bálon, hogy Magyarországon a költők a női ideálokat évtizedekig kibontott hajjal ábrándozzák. Nyakán egy sor igazgyöngy, jobb kezén láncszemekből karperec, baljában fehér csipkelegyező. Bő szoknyáján rózsahímzések... A repkedő hajú, karcsú Andrássy Gyula hirtelen a császári pár előtt terem, ragyogva, mosolyogva vezeti a koronás vendégeket a sorfalat álló nők között.

Ah, Ilonka sohasem felejti el, hogy az Elisabeth szeme rajta hosszasabban megpihent, mint máskor. Hátul az aranymíves úr mesteremberes bámészkodással állott, és nem értette felesége sóhajtását:

- Tehát észrevett...

Észrevette őt, a legszebb, legrajongottabb asszonyt Pesten a másik, aki ezután egyedül lesz királynője a szíveknek. A barna szempár megbocsátással, asszonyos jósággal, a női szenvedésben eggyé váló anyák megértésével nyugodott meg az aranymívesné alakján. Hiába viseltek bő, mindent eltakaró szoknyát e korban a nők, azért megismerik egymást...

Éjfél felé, mikor a császári pár visszavonult, Ilonka szédülve kapaszkodott az aranymíves úr karjába. A családi hintóban fáradt fejét az ura vállára hajtotta, amíg a kerekek a havas Belvároson döcögtek.

- Ugye, megengeded, hogy Erzsébetnek kereszteljük őt? ...Ha leányunk lesz.

Az aranymíves úr mindenbe beleegyezett, mert tagadhatatlanul jólesett szívének, hogy a bukott politikus V. Garibaldi egyedül vonta meg magát egy oszlop mellett a báli teremben, és többé senki sem állott vele szóba. Az aranymíves úr dinasztikus érzelmű hazafi volt.

(1916)

Bánat

A régi recept szerint, midőn még a költők voltak az orvosi tanácsadók Magyarországon, J. J. (egykori világfi és kalandor) vidékre költözött, midőn végre lenge, repkedő és szélhámos életében olyan sebet kapott a szívére, hogy éjszaka nyögött a fájdalomtól, mint egy hideglelős muzsikus cigány. Egy faluvégi ház lett otthona, amelyben rövidlátó, megszürkült és régi báli ruhává lett idős hölgy lutriszámokkal írta tele a falakat - egykor J. J. rajongói közé tartozott, később csak unokatestvér, majd jóságos atyafi, aki magányos otthonát szívesen megosztotta a világrendben csalatkozott kalandossal. Kötöttek, régi képes újságokat lapozgattak, J. J. lombfűrésszel madárkalitkát tervezett, a ház végében Adolphine aludt, miután az irónt keze ügyébe kerítette, hogy az éjféltájban feltünedező számjegyeket (a brünni lottó részére) feljegyezhesse, míg a ház első szobájában J. J. régi sportlapokat, lóversenykalendáriumokat forgatott: hogyan kellett volna játszani bizonyos időben, midőn jó kocsin a gyepes versenytérre nyargalt, és kancák és mének játszi futkározásán meggazdagodni óhajtott. Éjféltájban talpra állott, és részint feldúlt idegei csillapítására, részben leskelődő cigányok elriasztására az ablakból kilőtt pisztollyal. Egyszer, amint a mordály ijedt tüzét már a sötétségbe vetette, siketen durrant a lőpor, valaki megragadta J. J. kezét az ablakon át. Csuklóban, erősen, szívósan... egy rubintgyűrű fénylett a középső ujjon, és a kéz oly gyöngéd és habfehér volt, mintha sohasem tett volna egyebet, mint imára kulcsolódott.

J. J. oroszlánszívűnek hirdette magát, amíg a nagyvilágban kóborolt, és a bátorságnak olykor némi hasznát látta, ám nyúlszívű, aggodalmas, őrülten félő, árnytól, lehulló falevéltől megijedő férfiú volt. Tehát csaknem elájult, midőn az idegen kéz megfogta kezét. Egy másodpercig nem tudott számot adni, hogy mi történik vele. Egyszerre a szabadban találta magát, az őszi kertben fájdalmasan csörögtek a láthatatlan falevelek, mint kis halottak csontjai a madarak és gyermekek temetőjében, a kéz előre vezette... a hold hosszú betegség után sápadtan, tartózkodva, félve úszott el a szemhatáron. A baráti házból, mint egy hörgő falióra hangja, hallatszott Adolphine szava.

- Hetvenhárom... Boldog hetvenhárom!

- Elviselhetetlenül szenvedtem - szólalt meg J. J., mert az éji árnyban, a vámpírkezűben egyikét sejtette ama hölgyeknek, akiknek életet, halált, szerelmet fogadott. - A létet már nem bírtam tovább, elmenekültem a pesti nap elől.

Az éjjeli látogató nem felelt. Hosszú, táncos léptekkel vitte a férfiút a nedves galagonyaösvényen, mintha a setétségben is látott volna. A háta, kis válla, amilyen a Vénusz-szobrocskáké, rövid, fehér nyaka és sűrűn göndörödő haja valakire emlékeztette J. J.-t, akit egykor nagyon szeretett. Akiért úgy nyöszörgött, mint egy szopornyikás kiskutya, akit évekig keresett a szemével, utcán, színházban, bálteremben, elhagyott budai temetőben, Jezsuita lépcsőn és rác templomban. Eltűnt, elment... Csak néha hallotta mesterkélt, kacér, dudorászó hangját éjszaka, álmában, midőn a tó elcsendesedik, és a hattyúk a szárnyuk alá dugják fejüket, mintha többé nem térne vissza a nap.

A vámpír az országútra vezette J. J.-t. Különös hintó állott néma, zajtalan lovak mögött. Egy láthatatlan erő a kocsiba emelte J. J.-t, pedig borzongva gondolt arra, hogy odabenn talán véres emberi hullákkal találkozik, amelyeket a vámpír az éj folyamán összegyűjtött. Ám a kocsiban rezeda- és gyöngyvirágillat volt, mintha az imént szállott volna ki belőle egy ifjú falusi menyasszony, aki a nász előtt két napig fürdött, öltözködött, fésülködött, végül fehér cipője sarkát is beillatozta.

- Sokat szenvedtem - ismételte panaszosan J. J., mert titokban azt remélte, hogy kegyelmet nyer az éjjeli látogatótól, ha ügyesen forgatja a szavakat.

- Mindennap összeírtam a bűneimet, az elmúlt életemet. Késsel fába véstem, ceruzával elhagyott torony falára írtam, papírszeletre bíztam, amelyet a rohanó hegyi folyóba vetettem. Így hangzott életem: Féltékenység. Bánat. Kevés öröm. Alkohol. Szégyenkezés. Kártya. Gőg. Szélhámosság. Kevés szerelem. Szerelmi vér. Ah, hogy hányszor írtam le, hányszor mondtam ki hamiskodva e szent szót: Szerelem!

A lovak zajtalanul vitték a hintót. Az idegen kéz vasbilincsként fogta J. J- csuklóját. Most már mind bizonyosabbnak látszott, hogy az imént, amikor az ablakon kihajolt, valaki orozva szíven lőtte, meghalt, és megkezdődött a másvilági élet, amelyben sohasem hitt. Ki tudja, mily szenvedések, fájdalmak, bajok várják a mérföldmutatónál. Legalább egy vak koldus, lábatlan nyomorék jönne az elhagyott országúton, részeg muzsikusok verekednének a határcsárdánál, akiktől segítséget lehetne kérni! Jönne rőzsével hátán a mesebeli, holdvilágarcú szegény asszony. Jönne a rimánkodó árva gyermek édesanyja sírjától. Jönne egy bús nő, akit boldogságában megcsalt, meglopott, elhagyott... egy kicsi vagy egy nagy e szegénykék közül, akik meggondolás nélkül áldozták fel magukat egykor hazugságainak... Közelegne egy gyermek, akit megbántott, egy asszony, akit megvert, egy kutya, amelyet megrúgott... Csak jönne valaki a kétségbeesett éjszakán, aki megállítaná a borzalmas kocsit, aki segítségére volna, hogy a láthatatlan vámpírtól megszabaduljon.

Senki sem jött.

J. J. ekkor a siralomházi kétségbeesésben mély, szívből jövő hangon felkiáltott:

- Hiába vonszolsz magaddal, már nem szeretlek többé!

A kéz megremegett a csuklóján. Egy másodpercre engedett a bilincs, de nyomban összeszorult. Ámde J. J. szívéhez levegő jutott, teli hangon, folyamatosan kezdett beszélni, mintha ismét ifjú hazug volna.

- Ide hallgass, te szörnyeteg. Mindjárt megtudod, hogy kiábrándultam belőled.

Midőn életem céltalan lett, semmit és senkit nem szerettem többé, falevelet vettem a szájamba, és azon magamnak mindenféle nótákat fütyölgettem, így mulattam. Már az sem fájt, hogy mindig életben vagyok annyi keserűség után. De a holnapi reggelben sem reménykedtem, hogy ismét megtalálom régi kedvem zongorakulcsát. Már csak lutriszámokat álmodtam, zsibbadt létet, üres hordót, bút, varjúkárogást, folyónak hideg mélyét és kárörvendő mosolyt. És elveszítettem eddigi útipoggyászomat, a jól megtöltött pisztolyt. Már nem leszek öngyilkos sem. Mert nem szeretek senkit, akinek kedvéért érdemes volna meghalni.

A kocsiban most egy fájdalmas jajkiáltás hallatszott. Hirtelen, szívből, igazán zokogni kezdett egy nő, majd színészkedve, a jelenet hatásáért folytatta a sírást, mint a nők szokták.

J. J. erre magához tért.

Gyönyörködött, és dühös volt. Jólesett és mérgesítette az asszonysírás.

- Mit akar? - kérdezte mogorván.

- Téged, mert szeretlek, érted, utánad jöttem.

J. J. megkopogtatta a kocsis vállát.

- Leszállok, öregem.

Majd a nőhöz fordult:

- Dolgom van a polgári olvasókörben. Csodálom, hogy mindenféle ringy-rongy női dologgal háborgatni mert elfoglaltságomban.

A zokogás még sokáig hallatszott, J. J. úgy érezte, hogy daliásan lépked álmában.

(1916)

Gázláng

Egy búskomoly, életét a gyógyíthatatlan szomorúak házában végezni félő, magányosságában mulatozó, rejtett parkokban ábrándozó férfiú lakott a kerti házban, amely a kis, nyári színház mellett állott, és a zsalugáteres ablakból látni lehetett a színház hátulsó bejáratát, a régi és az új színlapokat, az ingben szaladgáló vidéki színésznőket és a lengő bajuszú aktorokat, mikor a csizmaszárat felkötötték. Életunt férfiunk - egy régi regényben a "bolond gróf"-nak is nevezhetnénk - napközben vízihullákat látott képzeletében; ha lehunyta a szemét, egy sápadt kéz nyúlt ki feléje egy falusi temető sírdombjából, és a kézben a saját kezére ismert: a szekrényben az ingek alatt egy zömök, súlyosra töltött kis pisztoly várta a jelenetét, amíg Edmund egyszer hazarohan a tópartról, hol reá ijesztettek a hullámok, a sápadt hold tiltakozott, a fagallyak összeborultak, mint rágalmazó emberek - Edmund behunyt szemmel siet fel a lépcsőn, gyorsan ráfordítja a kulcsot, és a pisztolyt meggondolás nélkül a szívéhez szorítja; míg jött az est a park bús fái alatt, a gyermekek tarka éneke mind messzibbről hangzott, kerek, fehér szakállú vénember kezdett köhécselni egy padon, és a színkör környékére papagájhangú, sárgarigó-kíváncsiságú, színes szoknyájú nők érkeznek tegnapi fehér harisnyában, durva férfihang hallatszik az öltözők felől, a lámpások vásári komédiások szagát terjesztik, rongyos trikókat visznek karon, mint halott színésznőket, rongyos szerepkönyvek hevernek a földön, amelyeket úgy lenget az esti szellő, mint egykori másolójukat, a borszagú súgót valahol egy erdőszéli faágon... Edmund az ablakba könyökölt, és azt várta, hogy az esőcsatornán felmászik hozzá egy romlatlan, pályája kezdetén lévő színésznő, megsimogatja a homlokát, és megkérdezi, mi a baja. A nagydobos mulattatására kijön a zenekarból, és a gyepen dobolni kezd, a nagy hasú komikus a kezén táncol. Néha, minden ok nélkül kidobott egy csomó aprópénzt az ablakon, és hamar leguggolt a szobájában. Egyszer egy hatost felvett a szubrett, és babonás tárgyai közé rejtette, a kézitáskájába, a púderos vatta mellé.

Edmund szerelem miatt szenvedett. Karjai között meghalt egy nő, akit sohasem tudott elfelejteni. Egy másik élt valahol, de Edmundot már nem szerette. Egy harmadik néha tán gondolt rá, de sohasem mászott fel az esőcsatornán, s Edmund ezért nagyon boldogtalan volt.

Ők voltak élete regényei; ők voltak a tavaszok, nyarak, rugalmasságok, a gyors lábon eliramló percek, a jó szagú rügyek a szürke napok faderekán, és ők játszanak most a tó tükrén déli napsütésben, midőn a gőzhajó fehérre kavarja a zöld vizet.

Ám mégis, midőn Edmund világos perceiben elhatározta, hogy bíróságot tart önmaga felett, vajon megérett-e már a kivégzésre: a falu bolondját elcsalja az erdőbe, és ott magát agyonlöveti a hülye legénnyel; vagy felkeressen egy elmebajos nőt (egy vidéki koldusházban), aki majd kötőtűvel szíven szúrja álmában - e magányos tárgyalások idején Edmund legtöbbször arra a nőre gondolt, aki hűtlenül elhagyta. Annak másoktól is ösmert bájai, térdei, keblei, hangja kísértették beborozott állapotban vagy hajnali szendergésben. Azt a nőt ölelte meg álmában, és érte borult el a kedve, mint felhő ereszti csüggedt szárnyát a halálfélelmes nyárfákra, zord estéken. Milyen volt? Ezt mindig tudta. A jó asszony illata lengte körül e nőnek emlékét, amely illat tiszta szobákban, enyhe álmú ágyakban, kalácskönnyű fehérneműek között jött létre a nők testén, holott a hölgy, mint kiderült, szerette a főhadnagyokat is. (Míg egy másik, valóban jóravaló asszonyra gondolván, aki őt nagy betegségében ápolta, gyógyította, a párnáját megigazította, levesét megkavarta, és méltóvá lett Isten angyalának, mindig csirizszagot érzett Edmund, mert a nő törvényes férje suszter volt Fehérvárott.)

A kerti házból a világot lesvén, egy estén ám látja közelegni a színház közelében a hűtlen Emíliát, aki őt már nem szerette. Bizonyosan nagyon elfehéredett Edmund, habár a következő percben azzal vigasztalta magát, hogy szeme káprázott, mint a fájdalom első éveiben, midőn idegen nők után összeszorított foggal, lüktető gégével rohant a mellékutcákon, mert hátulról ama bizonyos nőhöz hasonlítanak. A hölgy a társulathoz tartozik, és a színház hátulsó bejárata felé tart, ahonnan a szegény némberek nevetgélése oly sokszor ingerelte Edmundot.

Ámde, a varázslat tovább tart, mintha nyári fák esti függönyei mögött egy kárörvendő színész üldögélne, és villogó zöld szemmel ismételgetné:

- Emília, Emília...

Valóban oly merészen emeli szoknyáját a nő, mint Emíliáról hallotta, hogy gömbölyded térdét szívesen mutogatta. Gyermekkori pikáns újságok rajzolták így teltnek a nők lábát, és Edmund Emíliában vélte felfedezni ifjúkori szerelmét, midőn a kamasz először kezd nőről álmodni.

- Emília - mondá az árnyék a nyárfa lombjai között. - Nézd házias, imakönyv-fehérségű alsószoknyafodrait, valamint kislányosan egyszerű harisnyakötőjét. Nézd meg a derekát, hátát, rövidkés nyakát, hátul felfelé fésült haját, gömbölyded karját, kis tokáját állán és szorgalmas, kötelességtudó sietését... Hisz emlékszel, mindig oly buzgalommal járt a kalandokra, mint a szegény hivatalnoknő az irodába! A merev mosoly ajkán gyönyörű szerelmi percekben, reád tapadó, ajkad, szájad kereső tekintete, mennyországos ifjúság, boldog szegénység: nem a te életed?...

Edmund gőgöt erőszakolt magára a mardosó fájdalom fejszecsapásai ellen, amint életében megszokta, rideg arccal, letiport, vonagló szívvel, remegő rekeszizommal végigmenni a legkegyetlenebb órákon, borzalmas parkok setét sétaútján, ahonnan vámpírok, vadmacskák, párducok módjára ugranak nyakára a bizonytalan kimenetelű szenvedések... Amíg fiatal volt, bírta az acélcsavar erejű gőgöt szempilláira, arcizmaira felrakni, csak a setét szobában harapott bele az öklébe, hogy ne ordítson az alvó szomszédok miatt. Ámde már öreg volt, és a nő kínzó látványa elől bezárta az ablakot, a kanapéra vetette magát, és száraz, égő szemmel, szívére szorított kézzel várta ez órának is elmúlását, mint már oly sokét.

Az emlékezet azonban nem hagyta nyugodni. Jajgató féltékenység áradt a szívében, mint az égboltozat aljáról hajszolt, lomha viharfelhő, amelyet a szél láthatatlan kiskutyái marnak. E percben bizonyosnak látszott, hogy ezt a nőt vagy ehhez hasonlatosat szeretett életében egyetlen, igaz gyönyörűséggel, halálos fájdalommal, sírig elfelejthetetlen ízű csókokkal.

- Emília - szólalt meg valaki az ágy alatt.

Talpra ugrott, és ismét kitárta az ablakot. Ó, bár volna a szekrényében fájdalomcsillapító, mérges pálinka, amely égő zsarátnokként ömlene le a torkán. (Ámde Edmund, fogadalmához híven, nem ivott néhány hónap óta.)

Most az öltöző ablakán pillantotta meg Emíliát.

A vidéki színkör hölgyei nemigen féltek attól, hogy valaki meglesi tennivalóikat öltözködés közben, ezért a fehérre meszelt ablakok többnyire tárva-nyitva állottak; drótkalitkában repdesett a gázláng, és falitükör pontosan mutatta a nők mozdulatait.

Emília, letelepedvén, egy újság apróhirdetéseit böngészte, mint a falusi asszonyok a tojásokat rakosgatják a kötényükben. (Mennyit haragudott e tolakodó, apró betűkre a szemérmetes Edmund!) Elmosolyodott, mert megtalálta azt, amit keresett. Összehajtotta a lapot, vetkőzni kezdett. Oly gondossággal rakosgatta le ruháit, mint egykor otthonában, hol Edmund türelmetlenül szívta cigarettáját. Egyetlen mozdulata nem változott azóta a nőnek. Kinyújtott karjában meglóbált alsószoknyáját mintha ismerné Edmund. Gond szőtte, elmélkedés szülötte volt minden ruhadarabja a szegény sorban élő Emíliának. A harisnyáit gondosan kiteregette, a cipőjét levetette, és a sarokba állította, oly figyelemmel, mintha mindig a Mikulást várná. A fűzőjét évekig hordta, és maga varrogatta, ha elszakadt. Keblét feszes kis mellénykébe szorította, melyre két fehér gomb volt varrva. És barna volt, és barna volt, és barna volt. Valahol, a derekán anyajegye volt, de Edmund most ezt nem láthatta.

Mielőtt öltözködni kezdett volna e gondos, családanyás, tiszteletre méltó hölgy a gázlámpa szomszédságában, ismét elővette a hírlapot, és az apróhirdetést még egyszer elolvasta. Ki tudhatná, mit gondolt magában ezalatt. Edmundra bizonyosan nem szállott egy felhőfoszlány sem a gondolataiból.

Majd az arcfestés kezdődött. Különféle színű festékek rakódtak a drága arcra, amely Edmund életében csillagként világított. Nyúllábak és fürge ecsetek dolgoztak az arcon.

Edmund, mint szemérmes ember, lehunyta a szemét, és szívében fájdalmat érzett. Amíg az övé volt, bezzeg a hideg víz és háziszappan járta, de rejtett fiókokban már akkor is talált Edmund üvegeket, amelyeknek tartalmát nem ismerte. Midőn féltékenységében levelek után kutatott.

Most egy hangos kiáltás hangzott és egy csattanás. Edmund felriadó szemgolyói az öltözőben különös jeleneteket pillantottak meg. Tiroli madarásznak öltözött férfiú fenyegetőleg állott a drága Emília előtt, és egy második pofont készült a színésznő arcára mérni.

Edmund felszökött fájdalmában...

- Gazember! - kiáltotta a nő.

Edmund leeresztette a karját, lehajtotta a fejét. Ez a hang nem az ő Emíliájáé volt. Bezárta az ablakot, boldogtalanul átkulcsolta a fejét a karjával. Azon vette magát észre, hogy némileg sajnálja, hogy a falusi színkör öltözőjében nem az ő Emíliája kapott verést. Megmentette volna a durva madarásztól, és ki tudja? Talán új élet kezdődött volna e reménytelen, céltalan, boldogtalan emberi életben.

Ezután még sokáig, midőn éjfélkor a tóparton sétált, néha megsimogatott egy faderékot:

- Meg tudsz nekem bocsátani? - kérdezte hangtalanul.

A kis színkört megkerülte kétszer is, mielőtt aludni tért volna, a hátulsó bejárattól nemegyszer vezetett karonfogva egy láthatatlan árnyat, álomból, fájdalomból szőtt női alakot, akinek ruhája beharmatozta a füvet, és a kis lábak nem hagytak nyomot a fövényen.

- Madame - mondá nagyon udvariasan, mintha a madarász durvaságát kívánná elfelejtetni.

(1916)

A nápolyi királyné

Napsütéses nyári délben, a bécsi belvárosi utcákon lassú tempóban gördült egy zárt udvari hintó, amelyben egy nagy orrú, élénk szemű, melankolikus hajviseletű (oldalvást fésülve), keskeny vállú, fekete ruhás, tintaszagú és szeplős kezű ifjú bankhivatalnok foglalt helyet, akit Max Falknak neveztek ez idő tájt.

A belváros kanyargós, magas és dohos utcáin megszokott látvány az udvari kocsi, a kövér almásszürkék spanyol iskolás ügetése, a kocsisok szertartásos arca, lakájok egykedvű tekintete és a kocsi ablakai mögött egy főhercegasszony unott vagy fáradt arca, amint a fűzővarrónét vagy a szabónét meglátogatja. Enyhe, hervadt dohánylevélillata szálladozott a bőséges hintó ablakából, mert ez idő tájt ez volt udvari parfőm. Olykor a fiatal főhercegnek ibolyaszínű szeme is feltünedezett a hintóban, fátyolos kalapkájuk, habszerű gallérjuk, fehér arcuk és finom, szőkésbarna hajuk még ama Long nevű diákot is elábrándoztatják, aki éppen ez idő tájt írja tilos könyvét arról, hogy a Habsburgoknak nincs semmi keresnivalójuk Ausztriában. Ámde már július havát jelezte a kalendárium, a sörházakban az udvaron terítették meg a gömbölyű asztalt, miközben a zöldre festett, félig nyitott kapun át ingujjas, izzadt tarkójú és megeresztett nadrágos bécsi polgárokat lehetett látni, amint a söröskorsóba dugják petyhüdt arcukat, forró dél van, a féllábú katona és négyszögletes hátú hivatalnok az "Őz" felé baktat, és míg a szűk mellű pincér a bőséges főzeléket hozza a karajjal (miközben ugyanazon élcet mondja el a jól ismert vendégeknek), az alig elmúlt porosz háborúból jött gyalogostisztek kardcsörtetve foglalják el helyüket a hosszú asztalnál, az elnéptelenedett belvárosban csupán egyetlen zárt kocsi baktat, benne Max Falk, aki állítólag a magyarok kémje az udvarnál. Szinte érthetetlen Elise császárné szeretete. Bár Falk a takarékpénztári munkakabátot mindig e célra varratott fekete, szárnyas kabáttal cserélte fel, fehér nyakkendőt kötött, és tüskés haját vizes kefével lesimította, cipőjét zsebkendőjével leporolta, a kézelőjéről a rojtokat eltüntette, bajuszát még rövidebbre vágatta, és mindig készen volt arra, hogy holnapra becsukatja valamelyik kaszárnyába a hódító, eperillatú Königsegg grófné, a császárné udvarmesternője, bár minden körülmény alkalmasnak látszott arra, hogy a szürke takarékpénztári titkár regényes külsőben, romantikus köpenyegben jelenjen meg az emberek ábrándjaiban, Falk az udvari zsidó nem szimpatikus figurája volt azon kevesek előtt is, akik az osztrák nyaralóházban tudomásul vették mindennapi látogatását. Mintha uzsorások pénzét közvetítené a Habsburgoknak, nem pedig magyar költők verseit fordítaná a legjobb tanítványnak. Ámde a kis és nem éppen szabályos termetű férfiúban elszánt energia lakozott. Komornyikok, zsandárok, festményarcú, előkelő hölgyek, akikkel útjában találkozott, míg a császárné szobájába jutott, belsejében tán megremegtették. Fürge és nesztelen járása volt. Hamar el tudott tűnni az udvarmesterné megfagyott, képtári tekintete elől. ("Mit akar itt ez a kis zsidó?" - hangzott egyszer a magyar nevelő háta mögött az üvegfolyosón. Ugyanazon dresszírozott, szőnyegsuhogású hang felelt: "Elise éppen olyan szeszélyes, mint testvére, a nápolyi királyné, akiről ugyebár hallott?")

Végre mégis eljutott Falk úr abba a kertre nyíló szobába, ahol rendesen a Habsburg asszonyok szoktak tartózkodni. Sok régi császárné, aki imára kulcsolt kézzel fekszik a kapucinusok sírboltjában, üldögélt e kétablakos teremben, ahonnan a park szabályosra nyírott fáit, alvó virágágyakat, mozdulatlan füveket, néma kerti utakat, olykor lehajtott fejű, öreg kertészt lehetett látni, aki látszólag csak azért jött a világra, hogy a rezedákat meggyomlálja a császárné ablaka alatt. Mária Terézia, akinek kedvéért magasabbak lettek az ajtók, kényelmesebbek a székek, és tágasabbak az ágyak, itt írogatta a verébfej nagyságú betűkkel leveleit királyoknak, tábornokoknak, férjhez ment leányainak. A hollótollak katonás sorban állottak, bár olykor jól megmártotta őket a férfias kéz a pásztorjelenetes porcelán kalamárisban. Itt, a régi császárnék illatával, hangjával, lépésével hallgató kerti szobában egy karcsú, nyúlánk, fiús tekintetű, hátrafésült hajú, diákosan tintás ujjú fiatalasszony várta a görbe lábú kis tanítót, mintha az egyenesen valamely magyar kisvárosi zsidó iskolából jött volna. Vonalozott irkát vett a kezébe, amint a váróra egyet kondult, és Falk felé nyújtotta az elkészített feladványt. (Egyik elhalt rokona, okoskodó József a kor divatja szerint sok idejét töltötte életének e rózsaszínű gyertyák mellett, filozófiáról, enciklopédiáról, uralkodói reformokról írogatván leveleket, amelyeket külön futár vitt Moszkvába, Katalinhoz. A francia nyelven írott levelek az udvari nyomdában kinyomattak, és most Elise feladata volt e régi episztolák magyar nyelvre való lefordítása.) Falk átvette az irkát, és még nem kellett üveget használnia, hogy Elise hímzéses, virágszár alakú, selyemfonálos betűit láthassa, amint ez idő tájt az összes osztrák zárdákban kezdték írni tanítani az előkelő családok leányait.

- Csupán a Z betű ellen volna kifogásom - mondta hódolattal.

A szőnyegen két orosz agár hevert, mintha a spanyol királyi képtár valamelyik régi udvari festménye nyomán rendezték volna be e helyet; a sarokban, az ablaknál a felügyelő donna varrogatta örök kézimunkáját, mintha valamennyi oltárterítőt a spanyol udvarhölgyek hímezték volna a világon.

Ámde a donna külsejéből hiányzott a régi udvarhölgyek sírboltos, misemondóruhás, lélekharang-kongásos, feszült idegzetű, szertartásos komorsága. A hátulsó ablaknál egy napsütéses arcú, frufrus, ábrándos szemű, barna fej emelkedett fel, és rövid, barátságos tekintetet vetett a mindig izgatottan érkező kis emberre, aki ettől a pillantástól megnyugodott. Aztán eltűnt a jóságos, régi magyar családi albumokból való, "Ida nénis" fő a kézimunka felett, holott még alig lépte át a gyermekkor határait e búskomoly homlokú, sokat gondolkozó és óvatosan tervezgető kecskeméti leány. Mintha meggondolt, halk mozdulataiban, figyelmező fejtartásában, a varrótű nesztelen mozgatásában benne volna a történelem homokszemeinek zizegése. Figyelmező, magyar bánatú szeme előtt az éj csendjében bizonyára elvonulnak a hazai képek, kútágasok, bús udvarházak, és börtönökben virrasztó magyarok kérdő tekintetével találkozik az álma. Pitymallik kelet felé, a vihar és a bú által földre sújtott vetések emelgetik a fejüket a bizonytalan szélben. A kecskeméti leány pamutgombolyagján, ott, az Elise háta mögött, ereszkedik egy nemzet sorsa.

- Mikor kapott ön levelet hazulról? Mi újság Magyarországban? A nápolyi királyné, testvérem, mindig érdeklődik a magyarok iránt.

- Eötvös írt, akinek már néhány levelét bemutattam. Készülődnek a koronázásra, és a zenészek már tanulják Liszt Ferenc koronázási miséjét.

Elise elborongva nézett a kertbe, a kecskeméti lány kezében gyorsabban mozgott a tű.

- Mikor még otthon tanulgattunk, húgommal, a nápolyi királynéval, nevelőnk egyszer azt mondta, hogy a legcélszerűbb kormányforma mégis a köztársaság. A nápolyi királynénak is ez a véleménye mai napig - mondta Elise csendesen, elmerengő hangon.

Falk nevelő úr fogai hallhatólag vacogtak. A két válla közé húzta a fejét, mintha mennykőcsapást várna valahonnan. Königsegg grófné most már bizonyosan beviteti a kaszárnyába. Vagy a falból kilép egy alabárdos testőr, és az utat mutatja a börtön felé.

Ámde nem dőltek össze a császári lak falai. Elise nyugodtan, tenyerébe támasztott állal nézett a kis nevelőre, aki végre körüljártatta szemeit a régi császárnék szobájában. Az ablaknál "Ida" nyugodt, csendes tekintetével találkozott.

- És ki volt az a nevelő? - kérdezte Falk, levegőhöz jutva.

- Majláth József gróf, tehát magyar. A nápolyi királynéval együtt azt hisszük, hogy a magyarok legjobban szeretnék a köztársaságot, és nem a koronázást - felelt a császárné. - Nemde ön is?

A takarékpénztári titkár ezután már nem tudta többé felemelni a szemét. Szinte megsemmisülve ült helyén. Végzete beteljesedett. Ellenségei győztek. Most már senki sem veheti le róla a gyanút, hogy a császárnét forradalmi eszmékre tanítja titokban.

Elise megsajnálta a kétségbeesett nevelőt.

- Úgy tudom, ön költő is, Falk úr. Fordítsa le ezt a költeményt.

A tanulóasztalon át egy piros kötéses könyvet tolt a titkár elé. Eötvös Józsefnek egy verse volt a lapon. A címe: Végrendelet. Remegő kézzel mártotta meg a tollat, amint írni kezdett.

Elise áthajolt a vállán, amint az aranyporos betűk a papirosra rajzolódtak.

- Majd elküldöm a nápolyi királynénak - mondta. - Ő nagyon szereti a verseket.

Elise összehajtotta a papirost.

- És most, Falk úr, egy nagy szívességre kérem fel önt. Tudomásom van róla, hogy egy tiltott könyv jelent meg Londonban, amely azonban a magyarok között el van terjedve. Széchenyi írta és Blick a címe. Nagyon szeretem a rebellis könyveket. Szerezze meg ezt a könyvet. Elküldjük húgomnak, a nápolyi királynénak.

- Felség - felelt Falk halálsápadtan -, az a könyv ki van tiltva Ausztriából.

- Hisz éppen azért kíváncsi rá a nápolyi királyné - szólt jókedvű, felvilágosító hangon a császárné.

A szoba hátterében fehér, aranyozott lépcső emelkedett, amely az emeletre vezetett.

Az emeletről erős, katonás hang hallatszott:

- Elise!

A növendék felállott helyéről.

- Megjött a császár! - szólt egyszerűen, és kezét nyújtotta. - Ne felejtse a nápolyi királynét. Ő rajong a forradalmi olvasmányokért.

*

A takarékpénztári titkár ezután évekig felébredt álmából, ha az őrjárat ütemes lépései hangzottak fel a néma éjféli utcán. Ámde késő öregségében megnyugodva gondolt e dologra is, mint általában az elmúlt, messzire ment ifjúságra, reményre, szerelemre, hangulatra emlékeznek az emberek. Vajon a nápolyi királyné volt az, aki a magyar forradalmárok iránt érdeklődött, tűnődött néha magában.

(1916)

Múló évek Bécsben

A kék dominó a bécsi hercegné emléke volt, és Máriaffi vidéki rokonai: a regényeskedő nagyanyja egy bakonyi falucskában; ábrándos anyja egy vidéki, őszi ködben szinte csak az emlékezésben élő úriházban, a csepegő eresz alatt; faluban lakó testvérei karácsonykor és egyéb családi ünnepségeken beszélgettek a kék dominóról, mint valamely csodálatos köntösről, amely egykor a Máriaffiak szerencséjét jelentette...

- Ha Gábor el nem rontja a dolgot! - mondták, sóhajtották a pipafüstben, elmerengtek. - Talán mindnyájan hercegek vagyunk azóta - dörmögte jogos szemrehányással Máriaffi-Gaál az x.-i dohánybeváltó hivatalban.

Egykor Gábor volt a család esze és büszkesége. Már gyermekkorában félvállról beszélt a rokonaival, magára zárta az ajtót, amikor tanult, unottan hagyta ott a névnapi ebédet, hogy egy könyvet olvasson a kertben. Setét, befelé néző szemétől félt az édesapja. Karcsú, nyúlánk, szöghajú dalia lett, de a falusi kisasszonyokhoz sohasem volt szava.

Egyedül sétálgatott a folyóparton, senkivel sem közölte gondolatait, gőgös, hideg, megvető arccal hallgatta falusi atyafijai kedveskedéseit. Egy leány szerelem miatt a kútba ugrott, Gábor kézlegyintéssel intézte el a dolgot. Később - oxfordi tanuló korában - az alispánékhoz hívták a falusi kurtanemes fiát.

- Nem akarok szolgabíró lenni a vármegyében - mondta gőgösen, és egy kecske társaságában töltötte a nyári vakációt.

Mindenkit megvetett messzi környéken, egy fejjel magasabbnak érezte magát a főispánnál. A gyermekkori pajtásait már régen nem ismerte meg. Csak regényeskedő nagyanyjával állott szóba, mert az éjjel-nappal vállfűzőt viselt, Párizsból hozatta késő öregségében is a ruhaszövetet, és a régi házban, hol az öreg hölgy egyedül lakott, mint egy száműzött fejedelemasszony, Gábor komoly, hosszú léptekkel sétált föl és alá, narancsot hámozott a nagyanyjának, és grandezzával megkínálta:

- Nagymama, én érzem, hogy sokra viszem... Hercegnők és híres színésznők fognak szeretni, a monarchia első gavallérjai lesznek a barátaim. Csak egyszer elhagyjam e szomorú falut, megalázóan mindennapias környezetet. Talán követ leszek egy királyi udvarnál...

Az öregasszony kezet csókolt az unokájának, és arra hivatkozott, hogy már volt a családban egy kék szemű és setét hajú kalandor, akit nagyon szerettek az asszonyok. Kázmérnak hívták, és útközben agyonlőtték, midőn a püspök unokahúgát elszöktette.

- Dicsérd a kezüket és lábukat, és mindent megnyerhetsz az asszonyoknál. Álorcában járj, légy hiszékeny, szentimentális, rajongó, fenyegetőzzél, hogy meghalsz értük: ezt nagyon szeretik a nők. Elhatározó pillanatokban gyorsan, erőszakosan cselekedjél. És ne higgyél könnynek, sóhajnak, sirámnak! Csak hiúságból sírnak... Mindig arra gondolj, hogy ha te nem csalod meg őket, előbb-utóbb ők csalnak meg és kinevetnek. Adjál nekik szentképeket, amulettokat, ringy-rongyokat, édességet és mézes szót. Cserébe az életükkel is szívesen fizetnek.

A merev, öreg asszonyság jéghidegen, nyugodtan, mint a szenvedélytelen, kihűlt vénség nézett vissza életére s élettapasztalataira. A nőket megvetette és a férfiakba szerelmes volt.

*

Néhány év múltán Máriaffi írnoki álláshoz jutott a kancelláriánál, és a bécsi színházakban erősen látcsövezte a dámákat, mint abban az időben mondták. Anyagi helyzete oly sivár volt, hogy nem jutott mindennap ebédhez, de a vacsorát rendesen víg cimborák társaságában töltötte, akik Magyarországból jöttek, és tulkokat adtak el. Máriaffi meghallgatta a nótáikat, de maga sohasem dalolt. Elkísérte őket a víg leányokhoz, de ő a mulatóterem mögött az öreg asszonysággal beszélgetett a kis szobában, aki a régi Bécsről és régi urakról mesélgetett. A képeskönyv, amelyet Máriaffi ilyenformán lapozott, a bécsi kongresszus hőseit díszöltöny nélkül mutatta. Az öreg asszonyság, aki mindenkit ismert Bécsben, jókedvvel oktatta a szelíd és szomorú magyart. A hercegek és grófok az asszony előadásán át oly közel lépkedtek Máriaffihoz, hogy szinte csak a kezét kellett kinyújtania, hogy elérje őket. A hangjukat, a szokásaikat, furcsa mulatozásaikat az Erdei Pintynél, szerelmeiket elmesélte a mindentudó hölgy. Máriaffi, midőn a téli ködben hajnalfelé hazafelé ballagott szegényes, külvárosi lakására, nemegyszer azt hitte, hogy Ausperg herceg biceg mellette, és Andrássy Gyulához megy holnap ebédre. Míg dohos kancelláriában érdektelen ügyiratokat másolt az ölnyi vastag falak között, és mellbeteg, koravén, pápaszemes írnokok mutatták körülötte jövendő sorsát.

Farsang volt, midőn megismerkedett végre a hercegnővel, akire egész életében gondolt. A hercegnő Magyarországban lakott, és télen egy-két hetet szokott tölteni a császárvárosban. Valami dolga akadt a kancelláriánál, és Máriaffi udvariasan kalauzolta a dohos folyosókon. Meglehetősen élénk, vörösszőke, kis termetű asszonyka volt a hercegnő; sokat lakott falun, mert az ura így kívánta, és minden műveltsége mellett valamely vidékies természetesség volt a szavában. Prémek és selymek, fátyol és finom cipő a Máriaffi képzeletéből jöttek, és a fehér dupla kesztyű, amelyről annyit álmodott, valóság lett a kezében, midőn a hercegnő megköszönte fáradozását.

- A nagybátyám lovakat vásárol a külvárosban, ma egyedül ebédelek - mondá a hercegnő. - Nem áldozná föl magát, barátom, hogy csevegjen velem az étkezés alatt...?

Máriaffi elhalványodott, míg a kalapjáért és felöltőjéért sietett, egy pohos iratszekrényből vállfűzős, nagy orrú öreganyja lépett ki, és így szólott hozzá:

- Tetszel a hercegnőnek.

- Kiskorcsmába menjünk, ahol senki sem ismer, és hangosan nevethetünk - indítványozta a hercegnő.

És miután Bécs a kis sörházak és harmonikás korcsmák városa, csakhamar elhelyezkedtek az "Egér"-ben, ahol diákok, hivatalnokok evés közben a Chikk meg a Floh című képeslapokat olvasták, a korcsmáros maga szolgált vendégeinek, és ötpercenkint megszólalt a zenélőóra. A hercegnő bécsi szeletet evett, sert ivott, és örült a ropogós perecnek. Kis, fehér kezén az ujjai mint külön élőlények mozogtak. A gyűrűsujja, amelyet egy rubint vére díszített, oly karcsú volt, mintha leheletből lett volna. Simára fésült haja úgy feküdt fején, mintha a hercegnők hajának más növése volna, mint a közönséges halandóknak. Vajon milyen lehet a lába, amely a kis cipőkbe volt bújtatva? Milyen lehet a harisnyája? És hímzett zsebkendőjét midőn elővette, illat szállt föl, mintha gyöngyvirágok nyílnának, itt, valahol a környéken.

A hercegnő néha könnyedén sóhajtott, és szórakozottan nézett ki a keskeny utcára, amelyet hórihorgas, vén házak álltak körül.

- Valamely bánata van, asszonyom? - kérdezte mély részvéttel Máriaffi.

- Magam sem tudom, miért, néha elszomorodom, és megunom életemet - felelt vidor nevetéssel a hercegnő.

Máriaffi a nagyanyjára gondolt. Mit kell most csinálni, mit lehet és tanácsos felelni? A nagymama messze volt. Gábor tehát beleegyezően bólintott.

Ezután vásárolni mentek a Belváros tündöklő boltjaiba. Itt egy szőrme, amott egy selyem, máshol harisnya és cipő keltette föl a hercegnő figyelmét. Meglehetős szakértelemmel vizsgálta a portékát, nem alkudott, gyorsan fizetett, és fölsóhajtott, mintha a vásárlás valamely súlyos kellemetlenség volna, amelyen túl kell esni.

Egy sarki boltban kék selyemdominót vett észre a hercegnő. Száz forint volt az ára, és a hercegnő, míg a kebléből elővette a pénzt, gyönyörködve simogatta a dominó kelméjét.

- Ezt ruha nélkül lehet viselni - súgta bizalmas titokzatossággal Máriaffi fülébe. - Vegye magához, barátom.

Máriaffi a felöltőjébe csúsztatta a kis csomagot.

- Egyszer, valamikor eljövök magához - mondta a hercegnő, és nedves volt fátyola a szája előtt. - Lehet, hogy holnap, lehet, hogy évek múltán. Fölveszem a kék dominót, és maga elmondja nekem, hogy szeret - mert hisz, ugye, ezt akarta elmondani?

- Asszonyom, mindig várni fogom...

- Eljövök, bizonyosan eljövök, vigyázzon a dominóra...

A hercegnő előintett egy bérkocsit, és eltűnt. A farsangi estén Máriaffi fölhevülve és megzavarodva járt-kelt kis szobájában.

- Az ördög játszik velem - dörmögte, és sokszor kibontotta a kis csomagot.

A kék dominó szelíden, mint a mennyboltozat, terült el. Fehér szalagok voltak belefűzve, és kis rózsák ráhímezve. A legjobb selyem volt. Könnyű, mint a mosoly.

- Nos, nagymama? - kérdezgette az asztali lámpást, a zúzmarás ablakot, az állóórát és a vasfeszületet, amelyhez imádkozni szokott. A nagymama álmában megjelent, és kinyújtotta csontos kezét. Valamit mondott is, valamely öregasszonyos bölcsességet, de Máriaffi reggelre elfelejtette.

Másnap és harmadnap nem mozdult el a lakásáról Máriaffi Gábor, a kancellária írnoka. A tűz előtt üldögélt, álmokat szőtt, minden száncsöngésre összerázkódott, és felszökött helyéről, ha a szomszédba, a "Piros Almá"-ba betért egy bérkocsi, és az ajtón megszólalt a csengő. Szinte belebetegedett a várakozásba. Sápadtan, megviselten ment el hivatalába, de büszkeségében nem köszönt öreg írnoktársainak.

A legközelebbi vasárnap délutánt levélírással töltötte. Mindent pontosan megírt a nagyanyjának. Egyetlen szót sem felejtett el. A nagymama bizakodva válaszolt:

"Egyszer ismét unatkozni fog a nő, és akkor majd fölkeres" - válaszolt az öreg asszonyság.

Elmúlt a farsang, tavasz lett a hegyeken. A Duna virágzó bokorágakat sodort. Magyarországból néha levél érkezett. Az anyja vagy más rokona kérdezte: "Eljött a kék dominó?" Árverés van kitűzve, gyerek születik, Feri bácsinak új műlábat kellene venni... Egy nagyralátó Gaál atyafi birtokra alkudozott, amelyet most olcsón meg lehetne venni.

És az évek múltak, muladoztak. Máriaffi mind ritkábban vette elő a kék dominót a szekrény mélyéből. Ha Magyarországból levél jött... A rokonság hosszú, téli estéken még reménykedett. De Máriaffi már csak úgy nézett a dominóra, mint ifjúsága érthetetlen, elmúlt emlékére. De mindvégig rátartós volt, bár kalandjairól hallgatott, megvetette a mindennapi, szürke embereket.

(1916)

A sajátságos nő

"A császárné, ťa sajátságos nőŤ ismét elhagyta Bécset, hogy hosszabb tartózkodásra Magyarországba, a gödöllői kastélyba utazzon."

Zeidl kávéházában, ahol a magyar kancellária egynémely öreg hivatalnoka szokott tekejátékot űzni, Romollai leejtette a képes bécsi újságot a kezéből. Hiába utazott volt két hétig, hogy a császárnét Bécsben felkeresse. Egy darabig szótlanul, pókhálós tekintettel figyelve Szépvári öreg titkár és egykori donjuan dákóját és harmonikás nadrágját, amely mindig felhúzódott a titkár szalagos félcipője felett, amint az a biliárdasztalra feküdt. Majd fejcsóválva, elégedetlenül vette kalapját, és sokáig lehorgasztott vállal ődöngött a Dunacsatorna körül.

Romollai, egykor szabadságharcos, bujdokoló és alföldi vadász néhány év előtt vendégül látta házában a Magyarországon utazgató császári párt. A ház szobáit az előkelő utasok foglalták el, ő maga a padláson aludt, és egy zsandár figyelte a padláslyukon át az éjszaka csillagait. Ámde Romollai nem mozdult meg az ócska juhászbundán, egy általa ismert résen át (ahonnan egykori felesége hűtlenségét is láthatta) megfigyelte a vacsorázó párt a rózsaszínű gyertyák fényében. Fáradtan, szótlanul ettek a bőrtokból elővett arany evőeszközzel, egy piros kabátos kuruc ősapa olajfestményű képét szemügyre vették a falon, a császárné leeresztette összefont haját, és a holdba nézett, amely egy távoli nádas felett, piros orcával, lopakodva ballagott végig a táj felett. A császárné két kezét összefonva ejtette ölébe, fehér, zárdanövendékes nyaka előrehajolt, a hajából olyan illat áramlott, mint a tavaszi tóparton, setét, rejtélyes szempillái csak néha rezzentek - míg a szőke hajú császár leveleket olvasgatott.

- Mindig Magyarországon szeretnék élni - mondá hallhatólag a császárné. - Itt, e félvad, búskomoly, holdjárta, hangtalan országban lelkem megőrizné harmóniáját. Hisz én imádom a természetet.

A császár összehajtotta a címeres levelet.

- Elise, későre jár, hajnalban indulunk tovább.

- Hajnalban - rebegte a császárné -, midőn oly szép a holdjárta éjjel ezen a vidéken.

Ezután nemsokára elaludtak a gyertyák. Romollai dobogó szívvel, elszínesedett lélekkel virrasztott az ifjú császárné felett, és szentül megfogadta, hogy a konspiráló, részeges barátoknak ajtót mutat.

Midőn, néhány esztendő elmúltával, Romollai György, alföldi vadász és korhelynótáknak legjobb ismerője gazdasági bajokkal kezdett küzdeni - igen sokba került a koronázási mente és paripa is, mikor a vármegye zászlóját vitte a menetben -, elhatározta, hogy szeszgyárat, dohánytermelést és egyéb hasznos mezőgazdasági dolgokat létesít, eszébe jutott régi éjjeli vendége, a magyar királyné, és pártfogásért Bécsbe utazott. Pestig szekéren tette meg az utat, itt az "Arany Sas"-ban régi barátokkal találkozott, egy füstös arcú táncosnővel megismerkedett a Flóra-teremben, nasi-vasi banknál játszott a Ferenczi kávéházban, végül beleszeretett egy belvárosi kisasszonyba, ahol esténkint a család tagjai zene és ének mellett szórakoztak, az apa tönkrement, a mama asztmatikus volt, a kisasszonyok főhadnagyhoz szerettek volna feleségül menni, míg Romollai Pestre érkezett, s mind a hárman beleszerettek a deresedő, de mokány úriemberbe. Margit, Júlia, Rozália... A boldog Romollai titkon mind a hárommal csókolózott. Most már igazán óhajtotta a gazdagságot, hogy a lányokról gondoskodhasson, hisz mind a hármat mégsem vehette feleségül. A kisasszonyok egyértelműleg ajánlkoztak, hogy Romollait elkísérik Bécsbe a gőzhajón, ámde a sors úgy akarta, hogy a füstös arcú táncosnő pesti tartózkodásának hirtelen véget vetett egy éjszakai verekedés, midőn fiákeresek és grófok hajigálták egymáshoz a pezsgősüveget, a nobilis Romollai a bajba jutott táncosnőt vette pártfogásba, és véle a gőzhajón Bécsbe utazott. Itt a táncosnő nyomtalanul eltűnt. "Köszönöm, hogy nem hagyott el, uram, de a szívem megszakad valakiért..." írta egy papirosszeletre a "Zerge" szállodában Terpsichore leánya. Az alföldi vadász néhány órai kétségbeesés után, most már teljes, tökéletes szerelemmel gondolt a hűségesen várakozó pesti kisasszonyokra, Margitra, Júliára, Rózára.

Meg sem szállott Pesten, midőn hiábavaló bécsi utazásából visszatért, Budán vett kvártélyt, hisz üres kézzel nem mutatkozhatik a reménykedő családnál. A régebbi magyarok korántsem voltak oly mozgékonyak, mint a maiak. Romollai a kis budai kocsmában százszor és százszor átgondolta, hogy mit fog mondani a királynénak. Egy jókedvű, nagyokat hazudozó öreg ügyvéd szegődött melléje a "Vörös Biká"-nál, aki a Hon-ból azt olvasta egy napon, hogy a gödöllői tájakon rókavadászattal mulat Erzsébet királyné.

- Ez nagyon jó jel - mondta, és megölelte Romollait. Másnap még alig virradt, átmentek a pesti oldalra, levetett kalappal, lábujjhegyen siettek tova a belvárosi ház alatt, hol olyan fehér függönyök mögött, mint a nyári alsószoknya csipkéje a fehér harisnya felett a napsütésben, Margit, Júlia, Rozália aludtak, és Romollairól álmodtak. Tán csak az álomtalan Stefi bácsi, az apjuk volt ébren, és falusi szokás szerint hajnalban pipázott ágyában. Talán ő is arra gondolt, hogy Romollai milyen nagy fába vágta fejszéjét. Az öreg ügyvéd elmaradt egy városvégi csárdánál, Romollai gyalog elindult Gödöllőre. Ment, mendegélt a madárszavas, ékes, kora őszi hajnalban, mogyoróbokor piros levelén Margit arcát, a keréknyom rózsaszínű vizében Júlia nyakát, az erdők alján elbujdosó hajnali köd fehérségében Rozália szoknyafodrát látta. Egy útszéli házon egyenesen, ritkásan szállott fel a kémény füstje. Ez volt a gondolata, amely a táncosnőre tévedt.

És a gyalogjáró vándorlegény királyi ábrándozásai fáradhatatlanná tevék lépteit, fűben, falevélben, első napsugárban közeli vonatkozást vélt feltalálni sorsára. Egy vöröslő hátú öreg nyúl baktatott át az úton, csárdáslány fésülködött valahol egy ablak mögött, kondor cigányleány aludt egy fa alatt, vadgalambok űzték egymást a nyárfákon, öreg asszony bottal ballagott egy falusi templom felé: mindezt kitűnő jelnek vélte kirándulásához. Majd erdei útra ért, és nagy fák ráleheltek, mint a szerencséje után futó vándorlegény verejtékes homlokára. Csermely szaladt, és reggeli hangja mintha távoli falusi harang visszhangja volna. Alvó őszirózsák az út mentén megkérdezték tőle: igazán szereti Margitot, Júliát, Rózát? Talán még a mamát is, nehezen lélegző, de egykor szép szemű Mária Magdalénát? Egy korán ért makk a kalapjára pottyant: hát Stefi papával hogy vagyunk? Így utazott Romollai régi, bolondos-boldog szerelmes emberek példájára. Egy útkanyarulatnál leült egy fatönkre, és minden ok nélkül háromszor az erdőbe kiáltott:

- Szívem, segíts!

Nemsokára azután az úton lovas nő alakja tűnt fel. Egyedül jött. Kis cilinderkalap volt a fején, romantikus, hosszú lovaglóöltöny fekete szövetből, kis pálca a kezében... Nagy, fiús, érdeklődő szeme oly figyelemmel fordult az őszies erdőség felé, mintha sohasem látta volna ez utat, elalvó fákat, szundikálásban mozgolódó harasztot. A sárga lónak csillag volt a homlokán, büszkén lépkedett, mintha örvendezett volna a fejedelmi hölgynek. A barna haj alatt egy csodálatos, szinte átszellemült asszonyarc volt látható. Erdők lánya, a láthatatlan sűrűségek megfigyelhetetlen álma, falevelek magános képzelődése az erdő közepén. Így álmodják az erdők a nőket. Akinek szeme, lelke, szája, szíve, keze és keble reá tapad a reggeli erdőre, a róka meglassítja futását, a láthatatlan fészkekből a madarak kidugják fejüket, a harkály sietősen kopogja mondanivalóját a faderéknak, öreges ember lecsúszik a lombok közül, ahol eddig az elérhetetlen boldogságról fuvolázott, és kalaplevéve a megzavart lovarnő felé közeleg...

- Emlékszik, felséges asszony, az éjre az alföldi nádasok között? A hold vérpiros volt, és a császárral az én szerény házamban töltötték a boldog éjjelt, midőn is én vigyáztam álmára. Egy piros kabátú kuruc lógott a falon, és felséged nagyon szerette a nedves, holdjárta tájat... A császár leveleket olvasott, felséged a holdba nézett, ahol Magyarország arcmását látta. Nevem: Romollai, alföldi vadász.

A "sajátságos nő" megállította lovát, figyelő tekintetet vetett az őszes, mokány képű úriemberre.

- Rebellis hazafi volt - mormogta elgondolkozva. - De mi nem féltünk a magyaroktól. És most mi a kívánsága?

- Szeszgyárat szeretnék a birtokomra. Szegény ember lettem.

A nótás ügyvéd már napok előtt megírta a kérvényt, amelyet Romollai elővett a zsebéből. Megnyálazta a ceruzát, amint átnyújtotta. A királyné egy nagy, selyemfonál finomsága E betűt vetett a papirosra.

- Emlékszem önre - mondta "a sajátságos nő". - Ámbátor fiatalabb volt. A papirossal menjen Andrássyhoz.

- Most öreg vagyok és szerelmes, felség - felelte Romollai.

A királyné elmosolyodott, mint a fák felett az őszi nap. Megérintette lovát, és tovanyargalt az erdei úton. Néhány pillantás múlva csendőrkéz nehezedett Romollai vállára, de ő már boldog volt. Vajon elhiszi majd az öregúr, a lányok pipázgató apja, hogy valóban így történt minden a gödöllői erdőben? Csak a hűséges, piros arcú Margit bólint áhítatos figyelemmel, mert ő már megtanulta, hogy a férfiaknak illik mindent elhinni.

(1916)

A nemzet bárója

A múlt században éldegélt egy furcsa ember Pesten, aki éjszakáit a kártyaasztalok körül töltötte, a "Zrínyi" kávéházban biliárdozott, és lehetőleg közelében állott a nasivasi banknak, midőn a jurátusok adott jelre eloltották a kávéházban a gázlángokat. Többnyire csak estefelé hagyta el kvártélyát, mert a napfény nem kedvezett festett hajának és bajuszának. Struflis fehér nadrágban, rövid spencerben, vagy ha a kor divatja így rendelkezett, magyarkában mutatkozott. A színházba mindig a legelső sorba váltott jegyet, és feltűnő, hangos magaviseletével magára vonta a közfigyelmet. Bizai volt az igazi neve, ámde az élclapokban "a nemzet bárója" néven emlegették; híresség volt, mint e korban mindenki, aki kecsegeorrú cipőkben sétált végig a Váci utcán.

(Mily könnyű dolog volt a régebbi Magyarországban hírneves emberré válni! A magyarok egyszerű emberek voltak, és a különcködés, a bolondság, a lármás viselkedés, a piros frakk és az Abelino-frizura elegendő volt ahhoz, hogy a témaszegény hírhajhászok az újságba kiírják az illető nevét. Magyarország egyforma volt; a régi országgyűléseken a koponyákat és a ruházatokat alig lehetett megkülönböztetni, mind egyforma volt. Egykor Vörösmarty Mihályt is jobban ismerték Pesten éjszaka döngő lépéseiről, mint verseiről.)

Bizai ez idő tájt a "Hét Bagoly" nevű házban lakott, falusi templomba való harang lógott az ajtaja felett, amelyet a látogatók meglóbáltak. Estefelé, midőn a nemzet bárója bajuszát feketére fente, szarvasbőrrel fényesre dörzsölte körmét és cipőjét, papiros gallért erőszakolt vastag nyakára, és a tekintélyes rézláncot derekára illesztette, megszólalt a "Hét Bagoly"-ban a harang.