Emily Henry

SZINGLI PÁROS

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Funny Story

Copyright © 2024 by Emily Henry Books, LLC

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-693-1 (papír)

ISBN 978-963-614-694-8 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek

gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek

a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Brinek, aki a találkozásunk estéjén

hazavitt a repülőtérről, és úgy vezetett

keresztül a hóviharon, hogy hátra

sem nézett. Megfogtam veled az isten lábát.

1. fejezet

MÁJUS 1., SZERDA

Még 108 nap, amíg leléphetek

Egyesek vérbeli mesemondónak születtek. Tudják, hogyan kezdjenek hozzá, melyik a legjobb megközelítés, mikor tartsanak drámai hatásszünetet, és mely kínos részleteket érdemes mellőzni.

Nem álltam volna könyvtárosnak, ha nem szeretném a meséket, de ahhoz sosem volt érzékem, hogy a saját történetemet ügyesen adjam elő.

Ha minden alkalommal félretettem volna egy pennyt, amikor megszakítottam a mesemondást, mert azon gondolkodtam, hogy valóban kedden történt-e, vagy talán inkább csütörtök volt, legalább negyven cent gyűlt volna össze. Nem nagy összeg ennyi agyalásra vesztegetett idő ellentételezésére.

Peternek ezzel szemben egy fránya centje sem lenne, viszont ámulattal hallgatná a közönség.

Az mindig is különösen tetszett, ahogy a találkozásunk napját elmesélte.

Három éve történt, egy késő tavaszi napon. Akkortájt Richmondban laktunk. A lakása egy felújított, neoreneszánsz épületben volt, öt háztömbnyire a szintén neoreneszánsz épületben található, pompázatosan lepukkant kis otthonomtól.

Munkából hazafelé menet tettem egy kitérőt a parkba, bár ez amúgy nem volt szokásom, de aznap tökéletes volt az idő. Puha, széles karimájú kalapot viseltem, ami szintén nem volt szokásom, de ezt a kalapot anyám küldte postán egy héttel korábban, én pedig úgy gondoltam, tartozom neki annyival, hogy legalább felpróbálom. Séta közben olvastam – bár megfogadtam, hogy felhagyok vele, ugyanis egy héttel korábban kis híján biciklibalesetet okoztam –, amikor hirtelen langyos szellő kerekedett, és belekapott a kalapom karimájába. A kalap persze elrepült, át a bokrokon, egyenesen egy magas, jóképű, szőke férfi lába elé.

Peter úgy vélte, ez felhívás keringőre. Nevetett, majd viccelődve megjegyezte, hogy korábban nem hitt a sorsban. Ha ez valóban a sors volt, talán joggal hiszem, hogy engem enyhén szólva utál, mert amikor Peter lehajolt, hogy felvegye a kalapot, egy újabb széllökés a levegőbe, majd egyenesen a kukába röpítette a fejfedőt.

Egy olyan tipikus, fém, járdához csavarozott kültéri kukába.

A kalap a szemetesbe hajított kínai tésztán landolt, a kuka fogantyúja a bordámba vájt, én pedig a nagy sietségben kiterültem a fűben. Peter szerint „bájosan idétlen” voltam.

Azt a részt kihagyta, ahogy mindeközben jó néhány cifra káromkodás is elhagyta a számat.

– Abban a pillanatban beleszerettem Daphnéba, hogy ránéztem – mondta, nem említve a kukából a kalapomra kenődött, majd a hajamba ragadt tésztamaradékot.

Amikor érdeklődött, hogy jól vagyok-e, csak ennyit tudtam kinyögni:

– Nem gyilkoltam meg véletlenül egy biciklistát?

Peter azt hitte, fejsérülést szenvedtem. (Szó sincs róla, csak elsőre mindig képtelen vagyok jó benyomást kelteni.)

A leírt eseményt követő három évben Peter minden lehetséges alkalommal előadta Kettőnk Történetét. Biztos voltam benne, hogy beleírja a fogadalmunkba és az esküvői beszédébe is.

Ám a legénybúcsúja után minden megváltozott. A történetünk új megvilágításba került, ahol már nem főszereplő voltam, hanem egy porszem a gépezetben, holmi érdekes kis morzsa kettőjük történetében.

Daphne Vincent könyvtáros, akit Peter a szemétkupacból mentett ki. Majdnem össze is házasodtak, de aztán Peter a legénybúcsú másnapján ejtette a „plátói” „legjobb” „barátja”, Petra Comer kedvéért.

Most komolyan: mi szükség van rá, hogy elmesélje a kettőjük történetét?

Peter Collins és Petra Comer ismerősei úgyis képben vannak. Tudják, hogyan kerültek egymás mellé általános iskola harmadik osztályban, amikor névsor szerint ültették a gyerekeket. Ettől fogva összekötötte őket a Pokémon iránti rajongás. Mindenki tudja, milyen gyorsan összebarátkoztak az anyukáik, miután együtt mentek kísérő szülőkként az osztállyal egy tengeriélővilág-kiállításra, aztán persze az apukák is jó barátságba keveredtek.

A Collinsok és a Comerek vagy huszonöt évig összejártak. Születésnapot ünnepeltek, karácsonyi ebédeket tartottak, kézzel készített képkeretben őrizték a „Legjobb barátok örökké” felirat alatt pózoló Peter és Petra fotóit.

Peter állítása szerint inkább olyan érzése volt, mintha nem a legjobb barátja, hanem az unokatesója lenne a leggyönyörűbb nőnek, akit valaha láttam.

Könyvtárosként igazán eszembe juthatott volna a Mansfield Park vagy az Üvöltő szelek, valamint az összes olyan szerelmi történet, amiben az egymás mellett cseperedő főszereplők felnőnek, és egyszer csak hopp, örök szerelmet vallanak egymásnak.

Persze nem jutott eszembe.

Ennek következtében most itt ülök egy apró lakásban Petra profilját böngészve az egyik közösségi oldalon, és minden egyes részletet látok az udvarlójáról, aki nem mellesleg a volt vőlegényem.

A másik szobából olyan hangosan szól Jamie O’ Neal All By Myself című dala, hogy beleremeg a kávézóasztal. Mr. Dorner, a szomszédom már dörömböl a falon.

Alig hallom, mert épp annál a fotónál tartok, amelyiken Peter és Petra a szüleikkel karöltve pózolnak a Michigan-tónál. Hat természetellenesen szép ember irreálisan fehér fogsort villant. Alatta a felirat: „A csodákra érdemes várni.”

Ahogy olvasom, a zene új, fülsiketítő hangerőre kapcsol.

Kikapcsolom a számítógépet, feltápászkodom a kanapéról. Ezt a lakást a globális felmelegedés előtt tervezhették, amikor az észak-michiganiek még egyáltalán nem érezték szükségét a légkondicionálónak. Annak ellenére, hogy csak május elseje van, úgy érzem magam, mintha sütőben aszalódnék.

Átvágok az előszobán, aztán bekopogok Miles ajtaján. Úgy ordít a zene, hogy természetesen nem hall. Dörömbölni kezdek.

Megszűnik a zene.

Közelgő lépteket hallok. Kinyílik az ajtó, rögtön megcsap a marihuána füstje.

Lakótársam sötétbarna szeme kivörösödött. Bokszeralsót visel, és egy ócska gyapjúkendőt a vállán, mint valami búbánatos köpönyeget. Tekintve, hogy otthonunk klímája leginkább esőerdőt idéz, gyanítom, hogy csak illemből kapott magára bármit is. Már ez is túlzás egy olyan fickó számára, aki elfelejtvén, hogy én is itt lakom, előző nap tárva-nyitva hagyta a fürdőszobaajtót zuhanyozás közben.

Csokibarna haja szanaszét áll, a szakálla is csupa bozont. Megköszörüli a torkát.

– Mi az?

– Minden rendben? – kérdezem, mert bár hozzászoktam Miles kissé zakkant mivoltához, meglep, hogy a világ legszomorúbb dalát bömbölteti.

– Igen. Minden rendben.

– Lehalkítanád a zenét?

– Nem hallgatok semmit – válaszolja halál komolyan.

– Csak leállítottad – magyarázom arra az esetre, ha annyira beállt volna, hogy elfelejtette, mi történt három másodperccel korábban. – És nagyon hangos volt.

Megvakarja a szemöldökét, és a homlokát ráncolja.

– Filmet nézek. De lehalkítom. Bocs.

Önkéntelenül átnézek a válla fölött, hogy jobban belássak a szobájába.

Miles katasztrófa sújtotta lakrészét kivéve a lakás többi része patyolattiszta. Miles egy régi tejesüveges ládában, azaz a láda tetejére dobálva tárolja a lemezeit. Nincs beágyazva, gyűrött a paplan, a lepedő mind a négy oldala szanaszét lóg. A félig csukott szekrényajtó résén úgy kandikálnak ki a szakadt flanelingek, mintha szökésben lévő szellemek lennének.

A krémszín, bézs és natúr árnyalatokkal berendezett szobámmal ellentétben az övé a rozsdaszín, mustársárga, valamint a hetvenes éveket idéző zöld valamiféle furcsa keveréke. A könyveim szépen, rendezetten sorakoznak a könyvszekrényben és az ablak fölé szerelt polcon, Miles igen kevés könyve elfektetve, sérült gerinccel árválkodik a földön. Használati útmutatók, ócska szerszámok, valamint egy bontott csomag savanyú cukorka hever szanaszét szórva az íróasztalán, a párkányon néhány meglepően életteli szobanövény között tömjén füstölög.

Ennek ellenére a tévén akad meg a szemem. A képernyőn a harmincéves Renée Zellweger látható, amint piros pizsamában egy feltekert magazinnal a kezében imitálja a már említett dalt.

– Szent ég, Miles!

– Mi az?

– A Bridget Jones naplóját nézed?

– Jó film! – szabadkozik.

– Nagyszerű film, de ez a rész körülbelül egy perc.

– És? – szipogja.

– Akkor miért tartott legalább – a telefonomra nézek – nyolc percig?

Összevonja a szemöldökét.

– Segíthetek valamiben, Daphne?

– Lehalkítanád a tévét? Remegnek a tányérok a szekrényben, és Mr. Dorner lassan lebontja a nappali falát a dörömbölésével.

– Akarod te is nézni? – kérdezi újabb szipogás kíséretében.

A szobájában?

Még a végén tetanusz elleni oltást kell kapnom, ha hozzáérek itt valamihez. Nem túl kedves gondolat, de per pillanat nem futja kedvesebbre. Ez történik az emberrel, ha élete párja elhagyja Michigan állam legbájosabb, legderűsebb, legcsinosabb nőjéért.

– Kösz, nem – válaszolom.

Mindketten csak állunk szótlanul. Nagyjából ennyit szoktunk kommunikálni. Kis híján megdöntöm az eddigi rekordot. Kapar a torkom. Szúr a szemem.

– Megtennéd, hogy nem dohányzol bent? – teszem hozzá.

Korábban is megkérhettem volna, leszámítva azt az apróságot, hogy ő a főbérlő. Nagy szívességet tett nekem azzal, hogy hagyott beköltözni.

Nem mintha lett volna más választása, ugyanis a barátnője nemrég költözött el, méghozzá pont az én otthonomba. Az én vőlegényemmel.

Miles kénytelen volt találni valakit, aki fizeti a lakbér és a rezsi eddig Petrára eső részét, nekem pedig szükségem volt egy helyre, ahol nyugovóra térhetek. Mit is mondtam? Nyugovóra térni? Inkább, ahol kisírhatom magam.

Három hete lakom itt, és már elegem van abból, hogy olyan szagot árasztok a munkahelyemen, mintha egyenesen valami Grateful Dead-imitátor rockbanda koncertjéről érkeztem volna.

– Kifújom a füstöt az ablakon – jelenti ki Miles.

– Na persze.

Lelki szemeim előtt megjelenik egy teljesen csokibarna labrador egy kocsiban, ahogy a száját tátva hunyorít a szélben. Korábban csak párszor találkoztam Milesszal azokon az idétlen páros randikon, amikor még együtt voltunk az exeinkkel, akik időközben összebútoroztak. Miles ilyenkor mindig az előbb említett kutyusra emlékeztetett. Barátságos, izmos, fitos orrával kifejezetten huncut képű, fogsora a csapzott ábrázatához képest túlságosan tökéletes.

Az utóbbi három hét viszontagságai némi vadságot kölcsönöztek a vonásainak, mintha a már említett labradort megharapta volna egy vérfarkas, aztán visszavitték volna a kutyamenhelyre. Szegény… pontosan tudom, mit érez.

– Valahányszor cigizem, kihajolok az ablakon – ismétli.

– Jól van – vágom rá jobb híján, aztán megfordulok, hogy visszamenjek a szobámba.

– Biztosan nem akarod megnézni a filmet? – kérdezi.

Ne már!

Az az igazság, hogy Miles rendes pasasnak tűnik. Nagyon rendesnek. Gyanítom, hogy most hasonlóan érez, mint én: az érzelmi csőd szélén billeg. Elfogadhatnám az ajánlatát. Bemehetnék a szobájába, leülhetnék a bevetetlen ágyra, és megnézhetnék egy romantikus vígjátékot, miközben rendesen betépnék a szobában terjengő marihuánafüsttől… Talán jó lenne egy kicsit úgy tenni, mintha barátok lennénk, és nem vadidegenek, akiket a szakítás borzalma sodort egy fedél alá.

Csakhogy inkább hasznosabban is tölteném a szerda estét.

– Talán majd máskor – indulok a számítógép felé, hogy találjak valami munkát messze Petertől és Petrától, valamint Waning Bay-től.

Azon gondolkodom, vajon keresnek-e gyermekkönyvtárost az Antarktiszon.

Száznyolc nap, és már itt sem vagyok.

2. fejezet

ÁPRILISBAN,

amikor még nem tudtam, hogy le kell lépnem

Íme, a történet az én oldalamról: Peter Collins és én egymásba szerettünk a parkban, amikor a szél lefújta a kalapot a fejemről.

Minden kétséget kizáróan én vagyok a világ legrosszabb bájcsevegője, de Peter nem is erre utazott.

Amikor mondtam neki, hogy a kalapot az anyukámtól kaptam ajándékba, tudni akarta, jóban vagyunk-e, merre lakik az anyám, milyen alkalomból kaptam ajándékot, mellesleg boldog születésnapot kívánt, ha tartom egyáltalán. Amikor megköszöntem, és igent mondtam, rávágta, hogy ez számára is fontos esemény, mert a családja mindig személyes sikerként, és nem az idő múlásaként tekintett a születésnapokra. Miután megjegyeztem, milyen szép, amit a születésnapról és a családjáról mesélt, kijelentette, hogy miattuk szeretne majd nagy családot. Azon a ponton akkor is odalettem volna érte, ha nem kérdez vissza rögtön, hogy én is nagy családot szeretnék-e. Mintha mi sem történt volna, és nem lenne csupa szemét az egyébként gesztenyebarna hajam…

A húszas éveim végén randizni maga volt a pokol. Ha feltettem az előbbihez hasonló kérdést, a fickó jellemzően köddé vált, mintha legalábbis azt javasoltam volna, hogy hagyjuk az italt, és biztos, ami fix, fagyasztassunk le néhány embriót….

Peter más volt. Határozott, kiegyensúlyozott, gyakorlatias. Az a fajta ember, akiben meg tudtam bízni, holott ez számomra nem volt egyszerű.

Nem telt el öt hét, és összeköltöztünk. Összehangoltuk az életvitelünket, a barátainkat és a beosztásunkat. Az első óriási születésnapi bulin, amit én szerveztem neki, Cooper és Sadie, a Richmondban élő két legjobb barátunk is összejött.

Peter egy év múlva megkérte a kezem. Igent mondtam.

Rá egy évvel, miközben az esküvőt szerveztük, házat kerestünk. Peter szülei, akik mellesleg imádnivalóak, küldtek egy hirdetést: eladóvá vált egy gyönyörű, régi ház, nem messze a vőlegényem szülővárosától a Michigan-tó partján. Peter mindig is visszavágyott gyerekkora színhelyére, és most, hogy informatikusként otthonról dolgozott, semmi nem állhatta útját.

Anya akkoriban Marylandben élt. Apám, akit valójában nemigen lehetne annak nevezni, Dél-Karolinában tartózkodott, Sadie és Cooper pedig kacérkodott a gondolattal, hogy Denverbe költöznek.

Akármennyire szerettem a richmondi munkámat, valójában – jobban mondva mindig is – gyermekkönyvtáros akartam lenni, és láss csodát, a Waning Bay Könyvtár pont erre a posztra keresett munkatársat.

Így hát megvettük a házat Michiganben.

Pontosabban Peter vette meg. Nekem pocsék hitelmutatóm és csekély megtakarításom volt. Peter tette le az előleget, és ragaszkodott hozzá, hogy a hitelt is ő fizesse.

Mindig nagyvonalú volt, amit túlzásnak éreztem. Sadie nem értette, mi bajom.

– Én hagytam, hogy Cooper fizessen mindent. Jóval többet keres, mint én – mondta. Csakhogy Sadie-t nem Holly Vincent nevelte.

Kizárt, hogy az én belevaló, ultrafüggetlen anyám egyetértene azzal, hogy ilyen sok mindenben támaszkodom Peterre, így hát én sem akartam így tenni.

Peter kompromisszumképpen a következőt javasolta: berendezem a házat, azaz szép apránként kiegészítem a Richmondból magunkkal vitt bútorokat, ő pedig fizeti a számlákat.

A legtöbb barátja jól fizető, értelmiségi munkát végzett, így megengedhették maguknak, hogy ideutazzanak a legénybúcsúra. Sadie és a barátaim nagy része viszont könyvtáros, könyvterjesztő vagy feltörekvő író, akik nem tudták volna megfizetni, hogy csak egy lánybúcsú kedvéért ideutazzanak, így hát ő és Cooper inkább csak a szertartás előtt néhány nappal jöttek volna, és a lánybúcsút is akkorra terveztük.

Szóval három hete, április elején Peter elindult az éjszakába, én pedig otthon maradtam az újdonsült, halványsárga, viktoriánus házunkban, és olvasgattam a kanapén. Peter a legénybúcsú első néhány állomásáról még küldött néhány kedves csoportképet. Szerepelt rajta Peter bátyja, Ben, és a középiskolai cimborája, Scott, akihez végül azáltal sikerült kapcsolódnom, hogy elolvastam a Dűne című sci-fi sorozat első négy kötetét, valamint ott volt Peter néhány richmondi haverja is. Átkarolták egymást, Peter az összes képen középen virított a nádszálkarcsú, platinaszőke, macskaszemű legjobb barátjával, Petra Collinsszal az oldalán.

Petra barátját, Milest nem hívták meg a legénybúcsúra. Peter nem kifejezetten utálta a srácot, csak úgy gondolta, nem méltó Petrához, mert füvezik, és nincs diplomája.

Petra ugyancsak füvezik, és szintén nincs diplomája, de gyanítom, ez elhanyagolható körülmény, ha valaki úgy néz ki, mint egy istennő, kiváló családi háttérrel rendelkezik, és a bankszámlája is jól ki van bélelve. Ez esetben nem szerhasználó, hanem szabad szellemű az illető.

Annak ellenére, hogy semmi kedvem hozzá, kénytelen vagyok elismerni, hogy Petra módfelett kedves teremtés.

Az a fajta nő, aki rögtön megtalálja a hangot bárkivel, és olyan közvetlen, hogy az tényleg szívet melengető. Mindig megérinti a másik ember karját, nevet a vicceken, kölcsönadja a szájfényét, aztán ragaszkodik hozzá, hogy megtartsam, mondván, nekem jobban áll az a szín.

Nem akartam rá féltékeny lenni. Végül is logikusnak tűnt, hogy ő is részt vesz a bulin, elvégre ő Peter legjobb barátja. Az is logikus volt, hogy én nem mentem el, hiszen a hagyományos legénybúcsúknál ez így szokás.

Reméltem, hogy fent tudok maradni, amíg Peter másnaposan hazaér, így a kezébe nyomhatok egy pohár vizet egy marék fájdalomcsillapítóval, csakhogy időközben kidőltem a kanapén.

Amikor felébredtem a zár kattanására, már olyan világos volt a nappaliban, hogy tisztán látszott Peter meglepődése, amiért a kanapén talált.

Őszintén szólva úgy nézett rám, mintha nem a szerető menyasszonyába, hanem egy mindenre elszánt, vérengző betörőbe botlott volna. De még ennek ellenére sem szólalt meg a fejemben az a bizonyos vészharang.

Peterrel az oldalamon nehezen ijedtem meg bármitől is. A pasas úgy nézett ki, mintha Mihály arkangyal jelent volna meg előttem. Százkilencven centi magas, aranyszőke hajú, zöld szemű, karakteres orrú. Nem mintha tudnám, milyen is pontosan a „karakteres orr”, de valahányszor egy történelmiregény-író említést tesz róla, mindig Peter jut eszembe.

– Hazaértél – krákogtam, aztán felálltam, hogy üdvözöljem. Izmai megfeszültek az ölelésemtől, mire hátrébb léptem, de továbbra is átkulcsoltam a nyakát. Megfogta a csuklómat, lefejtette a kezemet, aztán a kettőnk mellkasa között tartotta.

– Beszélhetünk?

– Persze? – válaszoltam úgy, mintha kérdezném, és valójában kérdésnek is szántam.

Odakísért a kanapéhoz, aztán leültetett. Utána, amennyire emlékszem, égszakadás következhetett, mert az egész világom összeomlott, és olyan hangosan zúgott a fülem, hogy csak szófoszlányokat hallottam abból, amit Peter mond. Egyiket sem hittem el. Egyszerűen nem értettem.

– Túl sokat ittunk… Mindenki hazament, de mi ott maradtunk kijózanodni… Egyik dologból következett a másik, és… Jó ég! Sajnálom! Nem akartalak megbántani, de…

– Megcsaltál? – kérdeztem végül, miközben ő egy újabb, számomra érthetetlen mondatba kezdett.

– Nem! Úgy értem, nem arról van szó. Mi… Azt mondta, szerelmes belém, Daphne. És rájöttem, hogy az érzés kölcsönös. Szerelmes vagyok bele. Sajnálom.

Még több bocsánatkérés.

Még több fülzúgás.

Még több közhely.

Nem. Nem csalt meg? Nem. Csak egyszerűen beleszeretett valakibe, aki nem én vagyok. Próbálom összerakni a puzzle-darabokat, de nem sikerül. Egyik további mondata sem illeszkedik az utolsóhoz.

Végül meghallok valami fontosat, csak jó lenne a megfelelő szövegkörnyezetbe helyezni: egy hét.

– Egy hét? – kérdeztem vissza, mire Peter bólintott.

– Petra vár, úgyhogy indulunk is. Nem akarok a nyakadon lógni, amíg kitalálod, hogyan tovább.

– Egy hét – ismételtem, de továbbra sem értettem.

– Rákerestem online – hajolt előre a kanapén, hogy kivegye a farzsebéből az összehajtott papírt, aztán felém nyújtotta.

Kósza kábulatomban azt hittem, valami bocsánatkérő levél lesz. Egy szerelmeslevél, amitől ugyan még nincs rendben a dolog, de talán menthető.

Ehelyett egy kinyomtatott lakáslistát kaptam.

– Elköltözöl? – csuklott el a hangom.

Elvörösödött, aztán a bejárati ajtóra szegezte a tekintetét.

– Nem. Az én nevemen van a ház, úgyhogy…

Elhallgatott, várta, hogy én fejezzem be a mondatot.

Végül megtettem.

– Ugye csak viccelsz, Peter? – ugrottam fel. Akkor még nem éreztem fájdalmat, az csak később ért utol. Végtelen dühöt annál inkább.

Peter is felállt, szemöldöke a homlokáig szaladt.

– Mi sem terveztük… nem akartuk, hogy így legyen.

– Persze, hogy ő kurvára ezt akarta! Volt huszonöt éve, hogy elmondja, szerelmes beléd, ő viszont pont a tegnap estét választotta!

– Eddig nem tudta – vette védelmébe Petrát. Őt védte ettől az érzelmi robbanástól, miközben én maradtam egyedül a saját nyomorúságommal. – Nem jött rá, amíg nem szembesült vele, hogy elveszíthet.

– Te hoztál ide! – mondtam félig ordítva, de végül kínos nevetésben törtem ki. – Otthagytam a barátaimat. A lakásomat. A munkámat. Az egész életemet.

– Sejtelmed sincs, milyen pocsékul érzem magam emiatt.

– Sejtelmem sincs, hogy te milyen pocsékul érzed magad? Mégis hová menjek?

A lista felé biccentett, ami közben leesett a földre.

– Figyelj! Mi most elmegyünk a városból. Hagyunk neked teret és időt, hogy kitaláld, mi legyen. Jövő vasárnapig nem jövünk vissza.

Jövünk.

Vissza.

Istenem!

Tehát nem csak arról volt szó, hogy el kell hagynom az otthonom. Petra a helyemre költözik. Miután újdonsült párként visszatérnek a romantikus utazásból, amit úgy tálalnak, mintha merő kedvességből, az én érdekemben szervezték volna. Majdnem megkérdeztem, hová mennek, de még véletlenül sem akartam elképzelni, ahogy az Eiffel-torony előtt enyelegnek.

(Tévedtem. Mint később kiderült, az Amalfi-parton enyelegtek.)

– Nagyon sajnálom, Daph! – hajolt előre, hogy homlokon pusziljon, mint egy kedves édesapa, akit legnagyobb sajnálatára háborúba hívtak, ezért búcsúznia kell.

Ellöktem, mire kikerekedett a szeme a meglepetéstől. Aztán bólintott, majd üres kézzel indult az ajtó felé, mint aki már mindent összecsomagolt az útra, csak épp nem ebből a házból.

Miután becsukódott az ajtó, valami elpattant bennem.

Felkaptam a manduladrazsés vödröt, amit Mrs. Collins vett nekünk legutóbb, amikor a Costco szupermarketben vásárolt, majd a Petertől kapott karácsonyi selyempizsamában kirohantam az útra. Peter furcsa pillantást vetett rám a válla fölött, miközben bekötötte magát Petra cabrio dzsipjének anyósülésén. Petra szándékosan elfordította a fejét.

– Kibaszott seggfej vagy! – dobtam meg Petert egy marék mandulával, mire felordított. Dobtam még egy marékkal a sárhányóra is. Petra beindította a kocsit.

Még egy darabig kergettem őket az úton, majd az egész vödröt odavágtam a dzsiphez. Eltaláltam az egyik kereket, aztán a vödör az út szélére sodródott, miközben ők elhajtottak a naplementében.

Napfelkeltében. Mindegy.

– Mégis hová menjek? – dünnyögtem, ahogy lerogytam az előkertünk – előkertjük – harmatos füvébe.

Nagyjából tíz percig bámulhattam a füvet, aztán bementem, és olyan hangosan zokogtam, hogy ha előző este nem felejtettem volna el enni, biztosan mindent kihánytam volna. Alapból nem voltam nagy szakács, ráadásul Peter nagyon háklis volt az étrendjére. Kevés szénhidrát, sok fehérje… Megnéztem, mi van egyáltalán a konyhaszekrényben, aztán összedobtam egy zacskós makarónit.

Ekkor valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

Amilyen bolond vagyok, csak arra tudtam gondolni, hogy Peter az.

Hogy a reptéren megvilágosodik, és máris rohan vissza hozzám.

De amikor ajtót nyitottam, csak Milest találtam a bejáratnál. A szeme vörös volt a sírástól vagy a füves cigitől. Úgy lengette azt a hárommondatos papírfecnit, amit Petra a kávézóasztalukon hagyott, mintha vasvilla lenne, vagy épp a megadás fehér zászlaja.

– Itt van? – kérdezte nyersen.

– Nincs. Megdobáltam őket mandulával, amikor elhajtottak – válaszoltam kábán.

Bólintott, aztán olyan keserűség ült ki az arcára, mintha tudná, hogy ez az egész semmi jóval nem kecsegtet.

– A francba! – morgott, és az ajtófélfának tántorodott.

Hatalmasat nyeltem, mintha szögesdrót lett volna a torkomban. Vagy talán beütött a Vincent család gyakorlatiassága, amit anyától örököltem. Az a jól bevált képesség, hogy a negatív érzelmeket üzemanyagként használva minden szarságot megoldjak.

– Miles!

Felnézett. Arca továbbra is elgyötört volt, a két szemöldöke között viszont megjelent a remény halvány vonala. Mintha abban bízott volna, hogy közlöm vele, ez az egész csak egy rossz vicc, valamiféle szociopata szívatás, de nem kell magunkra venni.

– Hány hálószoba van a lakásodban? – kérdeztem.

3. fejezet

MÁJUS 18., SZOMBAT

Még 91 nap, amíg leléphetek

Őszintén: Miles Nowak nagyon jó lakótárs.

Attól eltekintve, hogy időnként behív filmet nézni, vagy megkérdezi SMS-ben, hogy kérek-e valamit a boltból, nem igazán értekezik velem. Azok után, hogy megkértem, csak kint dohányozzon, jó eséllyel tényleg így tesz, és nem csupán kihajol az ablakon, mert hetek óta nem érzek marihuánaszagot az előszobában. Nem hallok több hangosan bömböltetett, keserves Jamie O’Neal-dalt sem. Úgy tűnik, Miles teljesen jól van. Ha nem láttam volna az arcát hat héttel korábban, meg nem mondtam volna, hogy összetörték a szívét.

Anélkül, hogy megbeszéltük volna, ügyesen kialakítottuk a fürdőszobai beosztást. Ő bagolytípus, én viszont általában reggel fél hét-hét óra magasságában kelek, függetlenül attól, hogy reggeles műszakban vagyok-e a könyvtárban, vagy sem. Mivel ritkán van otthon, soha nem „áztatja” a koszos edényt a mosogatóban.

Maga a lakás viszont kicsi. A hálószobám lényegében nem több, mint egy nagy gardróbszoba, Petra legalábbis annak használta, amikor itt lakott.

Egy éve még nem lett volna gondom a lakás méretével.

Amennyire emlékszem, mindig is minimalista voltam. Miután a szüleim elváltak, anya és én sokat költöztünk. Valahányszor előléptették a banknál, ahol akkoriban dolgozott, új fiókok megnyitásában segédkeztünk. Soha nem fogadtunk hivatásos költöztetőket, mindig az éppen aktuális fickó segített, aki randizni próbált anyával, de aztán kosarat kapott, így kénytelenek voltunk mindig csak a legszükségesebb dolgokat magunkkal vinni.

Sportot űztem belőle, hogy mindig előre kigondoltam, mi az a legkevesebb, amire szükségem lehet. Segített ebben, hogy könyvtárba járó gyerek voltam, ezért nem volt otthon tonnányi mennyiségű kötet. Faltam a könyveket, de nem az volt a fontos, hogy birtokoljam őket, inkább a tartalmuk érdekelt.

Egyszer, mielőtt középiskolás koromban ismét költöztünk volna, meggyőztem anyát, hogy égesse el a jeles dolgozataimat, amiket büszkén odamágnesezett a hűtőre. Begyújtottuk a nappaliban lévő kis kandallót, az egyetlen dolgot, amiről mindketten úgy gondoltuk, hiányozni fog, miután elköltözünk abból a penészes lakásból, aztán elkezdtem belehajigálni a lapokat. Akkor egyszer láttam anyát sírni. Ő volt a legjobb barátnőm, számomra a világ legcsodálatosabb embere, de nem volt az az ellágyulós fajta. Mindig azt hittem, hogy sebezhetetlen. De aznap este, ahogy a feketedő, zsugorodó fizikadolgozatomat nézte, megtelt a szeme könnyel, aztán elcsukló hangon így szólt:

– Jaj, Daphne! Ki leszek én, ha egyetemre mész, és kollégiumba költözöl?

Közelebb húzódtam hozzá, és ő átölelt.

– Ugyanaz leszel, aki most. A legjobb édesanya a világon – válaszoltam.

Megpuszilta a homlokom.

– Néha azt kívánom, bárcsak egy kicsit jobban ragaszkodnék a dolgokhoz.

– Ezek csak tárgyak – emlékeztettem a saját mantráját ismételgetve.

Már megtanultam, hogy az élet egy forgóajtó. A legtöbb dolog, ami belép rajta, csak egy ideig marad.

A férfiak, akik odáig voltak, hogy kifejezzék az érzéseiket anya iránt, egy idő után feladták, és továbbléptek. Az iskolai haverom, aki megígérte, hogy ír, egy-két hónapon belül köddé vált. A fiú, aki mindennap felhívott, miután egy csodás nyári este találkoztunk a fagyizónál, ősszel egy másik lány kezét fogta a suliban.

Nem volt értelme olyan dologhoz ragaszkodni, ami nem is igazán az enyém. Anya volt az egyetlen állandó szereplő az életemben. Az egyetlen, aki valóban számított.

Amikor egyetemre mentem, és kikísért a repülőtérre, egyikünk sem sírt. Csak álltunk, és olyan sokáig, annyira szorosan öleltük egymást, hogy később észrevettem egy horzsolást a vállamon.

Az összes ruhám belefért egyetlen bőröndbe, a leértékelésen vásárolt jutaszőnyeget, bögrét, étkészletet és lábast pedig csomagküldő szolgálattal vitettük utánam. Anya viccelődött, hogy ez pont elég lesz a főzőtudományomhoz, tekintve, hogy javarészt teát, zacskós makarónit és zacskós levest készítettem.

Azóta megjártam két tagállamot és öt lakást. Akkoriban még sikerült nagyon kevés dolgot felhalmoznom.

Aztán Peter és én beköltöztünk a kertes házba. Peter a karjába kapott, átemelt a küszöbön, és kimondta a varázsmondatot, ami örökre megváltoztatta az én minimalista szívemet: Üdv az otthonunkban, Daphne!

Ezzel valami lecsillapodott bennem. Az eddig gondosan őrzött határaim kitolódtak. Addig a pillanatig úgy cipeltem az életemet, mint egy apró, pillanat alatt felkapható és mozdítható batyut a seprűnyél végén. Amíg Peter nem mondta ki ezt a bűvös mondatot, nem tudtam, mi elől vagy mi felé menekülök.

Otthon. Ez a szó a szívembe vésődött. Íme, az állandóság, amire vártam. Egy hely, ami a miénk. Igen, az eltérő anyagi helyzetünk bonyolította a tulajdonosi viszonyokat, de amíg Peter a számlákat fizette, én a lakberendezésre fókuszálhattam.

Odalett a minimalizmusom.

Most minden holmit – értem ezalatt a három hálószobás házba tervezett berendezést – Miles vendégszobájába zsúfoltunk. Faltól falig egymásnak tolva álltak a bútorok, a díszpárnákat jobb híján az ágyamra pakoltam, mintha egy Stephen King-regény tébolyult szereplője lennék, aki az ágytámlához bilincseli, majd puha díszpárnákba fojtja az áldozatát.

Ott kellett volna hagynom ezt a sok szart, de lelkifurdalásom volt a rengeteg pénz miatt, amit egy olyan otthon berendezésére költöttem, ami voltaképpen nem is az enyém.

Az esküvői kellékek a ház minden szekrényét elfoglalták, méregdrága menyasszonyi ruhám a laminált tolóajtó belső oldalára akasztva rejtőzik… Árulkodó emlék, afféle sötét titok, mint Dorian Gray arcképe.

Tervezem, hogy eladom a ruhát és a többi holmit az interneten, de ahhoz gondolnom kellene az esküvőre, és ott még nem tartok, sőt. A szombat reggeli műszak első hét óráját azzal töltöttem, hogy elhessegettem az esküvővel kapcsolatos minden gondolatom.

Megrezzen a mobilom az asztalon. Miles üzent: dolgozol

Miles mindig így ír. Rövidítve, nagyon kevés szóval, központozás nélkül.

Most kérdezi, vagy kijelenti, hogy dolgozom? Egyiknek sincs értelme. Kiraktam a beosztásom a konyhai táblára, hogy lássa, mikor, hol vagyok. Minden este frissítem a telefonom naptárját, és javasoltam neki, hogy ő is adja hozzá a sajátját, de még nem osztotta meg velem a napirendjét.

Ja – válaszolom.

Thai kaja

Gyanítom, hogy ismét lemaradt a kérdőjel, bár az nem világos, hogy rendelni akar, vagy csak úgy elméletben kérdezi.

Kösz, nem – írom vissza.

Ebédszünetben mindig átmegyek az út túloldalára, és a három utcai árus valamelyikénél eszem. Szombatonként burritót árulnak, amivel órákra jóllakom.

Oké – írja Miles.

Gépel még valamit, de nem küldi el. Azon gondolkodom, arra vár-e, hogy felajánlom, útban hazafelé beugrom az előbb említett thai kajáért.

Más? – kérdezem.

Otthon tali – válaszolja.

Furcsa. Szombatonként többnyire a szobájában van, vagy elindul az éjszakába, mire hazaérek. Ismét rezeg a telefonom, de ez csak az emlékeztető, hogy tíz perc múlva Meseóra. Összeszedem a kellékeket, aztán elindulok a könyvtár másik végén található, süllyesztett térben kialakított, nappalira emlékeztető Mesekuckó felé. A gyerekek és kísérőik már összegyűltek, és elfoglalták a szőnyeget vagy az alaposan lefertőtlenített tornamatracot. Az idősebbek, a nagyszülők és a dédszülők kényelembe helyezik magukat a külső körben elhelyezett foteleken, az ismerősök köszöntik egymást.

A könyvtár hátsó ablakain erősen beszűrődik a napfény, már most látom, ki fog elaludni, mire a második könyv végére érek.

Ahogy közelítek, vicces kis gyerekhangok csiripelnek:

– Miss Daffy!

Ezenkívül akad még néhány cuki, módosított változat a nevemre. Teljesen meghatnak az apróságok, úgy érzem, mintha vattacukorba csomagolnák a szívemet.

Miközben elhaladok, az egyik kislány közli velem, hogy hároméves.

– Az csodás! – mondom neki, aztán megkérdezem, hogy szerinte én hány éves vagyok.

Némi gondolkodás után rávágja, hogy tinédzsernek hisz.

Ezt mindenképp sikernek könyvelem el azok után, hogy múlt héten száznak tippelt. Mielőtt bármit mondhatnék, a négyéves Arham, akit eddig soha nem láttam Pókember jelmez nélkül, a térdembe csimpaszkodik.

Mindegy, milyen pocsék a hangulatom, a Meseóra mindig segít.

– Édesem! – szól Huma, az édesanyja, aztán lefejti rólam a kisfiú kezét, mielőtt mindketten megbotlanánk.

– Ki szereti a sárkányokat? – kérdezem, mire majdnem mindenki lelkesen ujjong. Sok szívemnek kedves család van itt, akik az egy év ittlétem alatt visszatérő vendéggé váltak, de Huma és Arham az abszolút kedvenceim. A kisfiú egy valóságos energiabomba. Rendkívül élénk a képzelőereje, az édesanyja pedig ügyesen betartatja vele a szabályokat anélkül, hogy megtörné a gyerek különc természetét. Ahogy elnézem őket, egy kicsit mindig fáj a szívem.

Ilyenkor mindig hiányzik az anyám.

Hiányzik az élet, ami Peter mellett megadatott volna, ezenkívül hiányzik a többi Collins.

Kikergetem magam a melankólia ködéből, aztán leülök egy székre, és az ölembe kapom az első képeskönyvet.

– Szeretitek a tacót? – kérdezem a gyerekektől.

Valami csodával határos módon nagyobb lelkesedést mutatnak a taco, mint a sárkányok iránt. Amikor megkérdezem, tudták-e, hogy a sárkányok szeretik a tacót, kis híján megsüketülök az örömujjongásuktól. Arham felugrik, mire a cipője sarka pirosan kezd villódzni.

– A sárkányok embert esznek! – kiáltja.

Erre azt felelem, hogy a sárkányok egy fajtája igen, a többiek viszont tacót fogyasztanak, ezután minden különösebb átmenet nélkül belekezdek Adam Rubin tacóevő sárkányokról szóló mesekönyvébe, amit Daniel Salmieri illusztrált.

A hét egyetlen órája sem telik olyan gyorsan, mint a Meseóra. Annyira magával ragad, hogy általában csak akkor tudatosul, hogy a munkahelyemen vagyok, amikor az utolsó könyvet is becsukom.

Pont, ahogy megjósoltam, a figyelem és a lelkesedés lassacskán elcsitul. A gyerekek pont a hazamenetelre álmosodnak el, kivéve a Fontana hármasikreket, akik már annyira fáradtak, hogy jó hangos hisztibe kezdenek, amikor az édesanyjuk megpróbálja őket kitessékelni az ajtón.

Búcsúzóul integetek az utolsóknak, aztán elkezdek takarítani. Lefertőtlenítem a matracokat, összeszedem a szemetet, odaviszem a szanaszét hagyott könyveket a pulthoz, hogy később a helyükre tegyem őket.

Ashleigh, a felnőttkönyvtárért és a programszervezésért felelős munkatárs kisurran az irodából. Vállán méretes, steppelt táska, hollófekete kontya kicsit ferdén ül a feje tetején.

Annak ellenére, hogy a nő mindössze másfél méter magas, dundi, és olyan szeme van, mint egy Disney-hercegnőnek, ő a rémisztő könyvtárosnők tipikus példánya. Hangja lesújt, akár a bunkósbot. Egyszer olyan hangsúllyal közölte velem, hogy ő mindig vállalja a konfliktust, hogy azt hittem, máris összetűzésbe keveredtünk. Ő az, akit Harvey, a hetvenéves főnökünk bevet, ha egy kellemetlen látogató miatt erős kézre van szükség.

Amikor először dolgoztam vele egy műszakban, megjelent egy maszatos képű fazon, aki folyamatosan Ashleigh mellét bámulta, majd megjegyezte, hogy mindig is rajongott az egzotikus csajokért.

Kolléganőm anélkül, hogy felnézett volna, közölte vele a következőket:

– Fiatalember, maga, ha nem tudná, illetlenül viselkedik, és ha még egyszer ilyet mond, kitiltjuk a könyvtárból. Segítene a minősíthetetlen modorán, ha kinyomtatnék önnek néhány oldalt a szexuális zaklatásról?

Mondanom sem kell, egyszerre csodálom a nőt, és félek tőle.

– Megteszed, hogy zársz? – kérdezi SMS-ezés közben. Amit még Ashleigh-ről tudni érdemes: mindig késik, és általában előbb megy el.

– El kell hoznom Muldert a taekwondoedzésről – teszi hozzá.

Igen, a fiát az X-akták főszereplőjéről nevezte el, akit David Duchovny alakított.

Igen, valahányszor ez eszembe jut, egy kicsivel közelebb kerülök a halálhoz.

Már bőven elég idős vagyok ahhoz, hogy gyerekeim legyenek, és ezen senki ne botránkozzon meg.

A fenébe is! Már bőven elég idős vagyok ahhoz, hogy legyen egy Renesmee nevű lányom, aki ötéveseknek szervezett fociedzésre jár, ahol a gyerekek felváltva rúgják rossz irányba a labdát, aztán leülnek a középpályára, hogy levegyék a cipőjüket.

Ehelyett szingli vagyok egy olyan városban, ahol csak a kollégáimat és a volt vőlegényem belső körét ismerem.

– Minden rendben, Daphne? – kérdezi Ashleigh.

– Persze. Menj csak!

Köszönés helyett bólint. Még egyszer körbejárom a könyvtárat, lekapcsolom a világítást, aztán én is elindulok.

Hazafelé felhívom anyát a kihangosítható telefonon. Nagyon lefoglalja őt a crossfitedzés, a könyvklub, valamint a nemrég elkezdett üvegfestő tanfolyam, ezért úgy döntöttünk, gyakrabban, de rövidebb ideig beszélünk, nem pedig havi kétszer több órát.

Elmesélem, hogyan alakul a könyvtár nyár végi adománygyűjtő akciója. (Kilencvenegy nap van még hátra.) Anya megosztja velem, hogy már hetvenkilós súllyal is tud emelni. Mesélek neki a hetvenéves látogatónkról, aki elhívott salsázni, ő pedig elárulja, hogy a huszonnyolc éves edzője mindig próbál valami ürügyet találni, hogy elkérhesse a telefonszámát.

– Milyen hasonló az életünk – dünnyögöm, miközben leparkolok.

– Bár úgy lenne! Nem hiszem, hogy Kevin salsázni akar, máskülönben megadnám neki a számom.

– Szívesen összehozlak a kedves, idős látogatónkkal, de jobb, ha tudod, hogy Ashleigh, a kolléganőm csak Tapizós Stanley-nek hívja.

– Tudod mit? Inkább nem kérek belőle. Viszont küldök neked gázsprét.

– Még az is megvan, amit az egyetemre vettél. Bár lehet, hogy már lejárt.

– Akkor jó eséllyel még hatásosabb. Én most a könyvklubba megyek. Te mit csinálsz?

– Most értem haza – nyitom ki a kocsi ajtaját. – Beszélünk hétfőn, ugyanebben az időben?

– Igen, az jó lesz.

– Szeretlek.

– Én még jobban – vágja rá gyorsan, aztán leteszi, mielőtt vitatkozhatnék, ahogy ő szokott, amióta az eszemet tudom.

Miles Waning Bay peremén, egy felújított, lakóépületté alakított raktárépület harmadik emeletén, a Hentesvárnak nevezett városrészben lakik. Gondolom itt régebben húsipari munka zajlott, vagy ki tudja. Még soha nem kerestem rá a Google-ön, simán lehet, hogy valami sorozatgyilkosról nevezték el.

Mire felkaptatok a lépcsőn, és az ajtóhoz érek, ragadok az izzadságtól. Ahogy belépek, lehajítom a táskám, leküzdöm magamról a kardigánt, aztán kibújok a cipőből. Ezután összehasonlítom a telefonos naptáramat a táblán lévővel.

Az egyetlen dolog, ami tegnap óta változott, hogy csütörtökre bevállaltam a Gyilkos Borzongások elnevezésű könyvklub vezetését, amíg Landon, a foglalkozás vezetője felépül a gyökérkezelésből.

Felírom ezt a programot a konyhai táblára, aztán töltök magamnak egy pohár vizet. Miközben kortyolom, elindulok a nappali felé. A szemem sarkából látom, hogy valami megmozdul. Ijedtemben felsikoltok, és víz felét a szőnyegre öntöm.

Pedig ez csak Miles, arccal a kanapén fekve. Anélkül, hogy felemelné a fejét a kényelmes, ámde nem túl esztétikus párnáról, mordul valamit.

– Halottnak tűntél – közelítek felé, mire ismét mordul valamit.

– Tessék?

– Azt mondtam, bár úgy lenne.

Az asztalon heverő kókuszízesítésű rumos üvegre, majd a mellette lévő, üres bögrére sandítok.

– Nehéz napod volt?

Három hete nagyon váratlanul ért a Bridget Jones-incidens, most viszont megkönnyebbülve látom, hogy Miles pont úgy néz ki, ahogy én az utóbbi másfél hónapban éreztem magam.

Anélkül, hogy felemelné a fejét, tapogatózni kezd az asztalon, aztán felkap egy darab papírt, és a magasba emeli.

Odamegyek, elveszem tőle a finom tapintású, krémszínű lapot, mire azonnal leengedi a karját az oldalához. Olvasni kezdem az elegáns feliratot.

Jerome & Melly Collins, valamint

Nicholas & Antonia Comer

szeretettel meghívja önt gyermekeik, Peter & Petra esküvőjé…

– Nem! – hajítom el a meghívót, mintha csörgőkígyó lenne, ami ráadásul tüzet okád, mert hirtelen nagyon melegem lesz. Teszek néhány lépést, közben a kezemmel legyezem magam. – Nem. Ez nem lehet igaz.

– Pedig az. És te is kaptál egyet – szól Miles.

– Mi a frászért hívnak meg minket? – kérdezem tőle, tőlük, valamint az egész világtól.

Miles előrehajol, csordultig megtölti a bögréjét likőrrel, aztán felém nyújtja. Amikor megcsóválom a fejem, kihörpinti, és már tölti is újra.

Ismét felkapom a meghívót, félig azt remélve, hogy az agyam félrekapcsolt, és csak egy kajás szórólapot tartok a kezemben. Sajnos nem ez a helyzet.

– Hosszú hétvége lesz a munka ünnepe miatt! – kiáltom, aztán ismét elhajítom a lapot.

– Tudom. Nem érték be annyival, hogy tönkreteszik az életünket, még a szünetünket is elrontják. Idén lehet, hogy nem is csinálok semmi programot.

– Úgy értem, a munka ünnepe csak egy hónappal van később, mint ahogy a mi esküvőnk lett volna!

Miles aggódó pillantást vet rám.

– Daphne! Szerintem az a hajó már akkor elment, amikor Peter megkúrta a barátnőmet, aztán elvitte Olaszországba egy hétre, hogy ne kelljen neked segítenie csomagolni.

Folyamatosan levegő után kapkodok.

– Miért házasodnak össze ilyen gyorsan? Velem két évig járt jegyben.

Miles vállat von, aztán kortyol egyet a rumból.

– Lehet, hogy Petra terhes.

Most már forog velem a lakás. Lerogyok a kanapéra, pont Miles vádlijára ülök. Ismét megtölti a bögrét, és amikor újra kínál, egyetlen korttyal legurítom a szeszt.

– Istenem! Ez kemény! És förtelmes.

– Tudom. De csak ez volt a szekrényben. Igyunk inkább bort?

– Nem tűnsz borozós fazonnak – mérem végig.

Lesújtó pillantással illet.

– Mi az?

Még erősebben hunyorít.

– Nem tudom eldönteni, hogy szórakozol-e, vagy sem.

– Nem?

– Borászatban dolgozom, Daphne.

– Mióta?

– Az utóbbi hét évben. Mégis mit hittél, mivel foglalkozom?

– Nem is tudom. Futárnak gondoltalak.

– Miért? Ezt mire alapoztad? – csóválja a fejét.

– Mit tudom én! Inkább igyunk, jó?

Kihúzza alólam a lábát, feláll, aztán kimegy a konyhába. A pult és a felső konyhaszekrény résén át figyelem, ahogy benyúl egy szekrénybe, amit eddig soha nem nyitottam ki. Amennyire látom, elegáns üvegekkel van tele. Fehérbor, vörösbor, rozé… Miles kivesz két üveget, aztán visszajön, lehuppan mellém, majd lecsatolja az övéről a dugóhúzós kulcstartót.

Nyitva az ablak, csöpörögni kezd az eső. Miles kihúzza a dugót, aztán felém nyújtja az egész üveget.

– Nincs pohár? – kérdezem.

– Gondolod, hogy szükséged lesz rá? – nyitja a másik üveget is.

Tekintetem a méregdrága meghívóra téved, ami továbbra is Miles kopott kilimszőnyegén hever.

– Talán nem.

Üvegét az enyémhez koccintja, majd egy hatalmasat kortyol. Követem a példáját, aztán a kézfejemmel letörlöm az államról lecsorgó bort.

– Tényleg nem tudtad, hogy borászatban dolgozom? – kérdezi.

– Fogalmam sem volt. Peter szavaiból ítélve azt hittem, fusi melóid vannak.

– Sok mindent csinálok – jelenti ki semmitmondóan. – Ezenkívül egy borászatban dolgozom. Cherry Hill a neve. Még soha nem voltál ott? – néz rám.

Megcsóválom a fejem, aztán kortyolok még egyet.

Kicsit lebiggyed a szája.

– Soha nem bírt, ugye?

– Nem. És Petra? Zsigerből utált engem?

Miles a homlokát ráncolja.

– Nem. Petra mindenkit szeret, és őt is mindenki szereti.

– Én nem. Egy kicsit sem csípem.

– Jogos – mosolyog halványan Miles.

– Ő soha… – Besuvasztom a lábfejem a kanapé párnái közé. – Nem is tudom… Soha nem volt rám féltékeny? Szerinted… eddig is volt köztük valami?

Ahogy rám néz, újabb kényszeredett félmosoly jelenik meg az arcán.

– Néha elgondolkodtam ezen. Persze. De gyerekkoruk óta legjobb barátok voltak. Ezzel nem tudtam versenyezni, úgyhogy inkább hagytam az egészet, és reméltem, hogy nem lesz ebből baj.

Valahogy a semmiből ez nagyon szíven üt, ezért kitör belőlem a sírás.

– Hé! – ül közelebb. – Semmi baj. Ez… Basszus!

Szorosan a mellkasához húz, a borosüveg még mindig a kezében. Megpuszilja a fejem búbját, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Valójában most először ért hozzám, és ennyi. Még a legközelebbi barátaimmal sem puszilkodom túl sokat, de be kell vallanom, jólesik egy majdnem tökéletes idegen érintése azok után, hogy több hete nem jött a közelembe senki.

– Ez kész röhej. Totál elcseszett ez az egész – simít végig a hajamon a szabad kezével, miközben én telesírom a pólóját, ami csak halványan bűzlik a marihuánától, inkább fás-fűszeres illatot áraszt.

– Sajnálom. Ki kellett volna hajítanom a meghívót. Nem is tudom, miért nem tettem.

– Ugyan! – elhúzódom, hogy megtöröljem a szemem. – Megértelek. Nem akartál egyedül maradni a problémával.

Bűnbánóan lesüti a szemét.

– Meg kellett volna tartanom magamnak.

– Én ugyanezt tettem volna, esküszöm.

– Akkor is sajnálom – mormogja.

– Nem kell. Nem te vagy az, aki Petrát veszi feleségül helyettem.

Kicsit megrándul az arca.

– A francba! Most én kérek elnézést.

Megcsóválja a fejét, aztán arrébb húzódik.

– Adj egy percet! – mondja, majd elfordítja a fejét, és kibámul az ablakon.

Istenem! Most már ő is sír. Vagy próbál nem sírni. A fenébe!

– Miles!

Jó ideje nem vigasztaltam senkit, úgyhogy kezdek félni.

– Egy pillanat! Jól vagyok.

– Figyelj! – húzódom közelebb, aztán az arca két oldalára teszem a kezem. Ebből is látszik, hogy kezd a fejembe szállni a bor.

Miles rám néz.

– Ők… – kezdem – seggfejek!

– Ő életem szerelme – jelenti ki.

– Akkor az életed szerelme seggfej!

Kényszeredett mosoly jelenik meg az arcán. Van benne valami tündéri kiskutyás, ami miatt olthatatlan késztetést érzek, hogy szétziláljam a már amúgy is kócos haját.

Erre épp csak egy picit szélesedik a mosolya, sötét szeme viszont felragyog.

Hat hete szeretkeztem utoljára, ami nem nevezhető egyéni csúcsnak, Miles arckifejezése viszont meglepő módon bizsergést vált ki a lábam között.

Lakótársam jóképű, de nem az a fajta, akinek láttán izzadni kezd a tenyerem, és tátva marad a szám. Az Peter volt. Anya szerint az exem egy filmsztár vonzerejével bír. Az a típus, aki rögtön levesz a lábamról.

Miles ezzel szemben elég hétköznapi és közvetlen ahhoz, hogy ne érezzem magam zavarban, ha beszélgetünk, és nem feszengek, hogy a legjobb oldalamat mutassam. Ez egészen addig van így, amíg huncutul rám nem mosolyog. Ekkor döbbenek rá, hogy a sármja olyan lassú tűzként hatott, hogy korábban észre sem vettem.

Az illata is jobb, mint vártam.

Csak az a bökkenő, hogy Miles a lakótársam, és éppen élete szerelme miatt bánkódik.

Biztosan akadnak gyakorlatias módszerek, hogy eltereljük a figyelmünket erről a káoszról.

– Akarod megnézni a Bridget Jones naplóját? – vetem fel.

– Nem – csóválja a fejét.

Ekkor jövök rá, hogy még mindig az arcán tartom a kezem, és magam is meglepődön, milyen rosszulesik a visszautasítás, vagy inkább a gondolat, hogy vissza kell mennem a szobába, és egyedül maradok az érzéseimmel.

– Nem kellene szomorkodnunk – csóválja továbbra is a fejét.

– Pedig abban jó vagyok – mondom nyafogva.

– Menjünk el valahova! – javasolja.

– Valahova? – kérdezem, mintha még életemben nem mozdultam volna ki a házból. – Hová?

Miles feláll, aztán a kezét nyújtja felém.

– Tudok egy helyet.

4. fejezet

Két órája még nem gondoltam volna, hogy a Húsdarálóban fogom tölteni az estét. Mégis itt vagyok ebben a közeli bárban, és a lakótársammal, valamint egy Gill nevű öreg motoros fazonnal iszogatok.

Gill vadul helyeselt, amikor Miles a Witchy Woman című számot választotta a sarokban álló zenegép kínálatából, aztán ittasan leült mellénk, és szóba elegyedett velünk. Tudni akarta, hogyan ismerkedtünk meg, nyilván azt feltételezte, hogy egy pár vagyunk.

– Életem szerelme lelépett Daphne vőlegényével – vágta rá gondolkodás nélkül Miles, mire Gill megsajnált minket, és még több alkoholt rendelt nekünk.

Miközben dartsoztunk, biliárdoztunk, és számomra teljesen érthetetlen szabályokkal rendelkező iszogatós játékot játszottunk, figyeltem, ahogy Miles mesteri érzékkel faggatja Gillt az életéről.

Kiderült, hogy a pasas Detroitban született. Az édesanyja ápolónő volt, az apja szerelő, aki megsérült egy autógyárban. Gill tizenhat évesen motorra pattant, és eljött a Középnyugatról. Tíz évig egy zenekarral járta az országot, aztán rövid időre csatlakozott egy kaliforniai szektához, volt hírességek testőre is, aztán itt kötött ki, miután ilyen-olyan összetűzésbe keveredett a törvénnyel vagy talán a maffiával… Ez volt az egyetlen dolog, amit Miles nem tudott belőle kihúzni.

Akinek a veleszületett kapcsolatteremtő készsége nagyjából a nullával egyenlő (ez vagyok én), annak olyan érzés az idegenekkel haverkodó Milest figyelni, mintha Michelangelót látnám, ahogy a Sixtus-kápolnát festi. Egyszerre lenyűgöző és szédítő. Mintha bármelyik pillanatban leeshetne a létráról, és szétloccsanhatna a márványpadlón.

Gill folyamatosan rendelte nekünk a piát, kivéve, amikor a kedves, vörös hajú, orrpiercinges, „Mama” feliratú tetoválással rendelkező pultos (igen, tényleg az volt rávarrva, hogy mama) vendégelt meg mindhármunkat egy italra.

Most, amikor az utolsó kör következik, Gill egy húszdollárost nyújt felénk.

– Taxira – jelenti ki.

– Nem, nem! – utasítja vissza Miles. – Tartsd meg a pénzed, Gill! Máskülönben hogyan mész Vegasba?

Mint megtudtuk, Vegas Gill következő úti célja.

A fickó viszont Miles ingzsebébe gyömöszöli a pénzt, aztán mindkettőnket arcon paskol.

– Kitartás, gyerekek! – mondja nagy bölcsen, utána sarkon fordul, a vállára kapja a kopott bőrkabátját, és szó szerint füttyent a pultosnak elköszönésképpen.

Mire az utolsó kortyot is megisszuk, eláll az eső. Kellemesen hűvös az éjszaka, ezért úgy döntünk, hazatántorgunk. Miles átkarolja a vállam, én pedig átkulcsolom a derekát, mintha régi barátok, és nem matt részeg, frissen összebútorozott szövetségesek lennénk.

– Ilyesmi gyakran előfordul veled? – kérdezem.

– Mire gondolsz?

– Ami Gill-lel történt.

– Nem sok Gill szaladgál az országban.

– Úgy értem, hogy ingyen piát kapsz – pontosítok. – És a bűntényekről folytatott beszélgetésekre, amiknek vagy szemtanúja volt, vagy nem.

– Nem tudom. Időnként – vonja meg a vállát.

– Milyen gyakran kapsz ingyen piát, Miles?

Zavarodott pillantást vet rám.

– Barátságos hely.

– A Húsdaráló?

– Nem, Hentesvár.

A homlokomat ráncolom, mire meglepődik.

– Akkor ezért hívják Húsdarálónak a helyet! – csapok a homlokomra. – Egész éjjel azon gondolkodtam, hogy ez valami fétisbár-e, vagy ilyesmi.

Miles hátrahajtja a fejét, kitör belőle a röhögés.

– Azt hitted, fétisbárba viszlek? Peter azt mondta neked, hogy szadomazóban utazom?

– Várj! Tényleg?

– Nem tudok róla. És te?

– Nem gondolnám. Szerintem nagyon unalmas vagyok. Mármint ami az ilyen… dolgokat illeti.

– Melyik dolgokat?

– A szexuális élet dolgait.

– Csak fekszel, és néma csendben bámulod a plafont?

– Már megbocsáss, de ehhez semmi közöd!

– Te hoztad fel a témát, Daphne.

– Nem bámulom a plafont – jelentem ki. Hazaérünk. Miles kinyitja az ajtót, elindulunk a lépcsőn. – Csak rezzenéstelenül tartom a szemkontaktust, mint minden tisztességes nő.

– Látod? – biccent, hogy menjek előre. – Az nem unalmas. Talán kísérteties, hátborzongató, de unalmasnak nem mondanám.

– De ez… mégis hogy fordul elő? – kérdezem, mire Miles szeme kikerekedik, a száját mosolygással kevert fintorra húzza.

– Tudod, amikor két ember vonzódik egymáshoz…

– Az ingyen piákra gondolok! – vágok közbe.

– Nem tudom. Nem számítok rá – vonja meg a vállát.

Kétkedő pillantással nézhetek rá, mert összevonja a szemöldökét.

– Azt hiszed, szélhámos vagyok?

– Inkább, hogy elbűvölő.

– Elbűvölő? Hát, neveztek már sok mindennek, de… Ez számomra új sértési forma – jelenti ki félúton felfelé.

– Nem annak szánom – vágom rá, bár az igazat megvallva soha nem bíztam a túlságosan elbűvölő emberekben. Apa is az. De ettől még nem gondolja komolyan, amit mond. – Csak… Figyelj… Én nagyon hülyén viselkedem új emberek társaságában.

– Gill kedvelt téged.

– Csak azért, mert ott voltál. Szeretek olyanokkal beszélgetni, akiket ismerek, de amikor új emberrel találkozom, az idő egy részében meg sem mukkanok, aztán mondok egy viccet, amit senki nem talál humorosnak, esetleg kérdezek valami durván személyeset.

Miles végigmér, miközben felkaptatunk a lépcsőn.

– Velem nem így viselkedtél.

– Bizonyára feltűnt, hogy ma estig szinte alig szóltam hozzád.

– Ezért? – csillan fel a szeme. – Én pedig azt hittem, utálsz.

Tetőtől talpig elönt a forróság.

– Egyáltalán nem utállak. Téged nem lehet utálni. Talán ezért nem tudok nagyon bízni benned – teszem hozzá gyorsan.

Döbbenten néz rám.

– Úgy értem – folytatom részegen motyogva – én mindig is az a fajta voltam, aki csak kevés embert enged igazán közel. És amikor olyanokkal találkozom, akik mindenkit kedvelnek, és őket is kedveli mindenki, megszólal a fejemben a vészjelző. Mintha azt súgná, hogy ez az ember nem marad sokáig, ezért nem érdemes hozzá ragaszkodni.

Ezúttal teljesen elszörnyed.

– Ez végtelenül cinikus – jelenti ki.

– Szó sincs róla. az emberek általában nem ilyenek, csak ha valakit dob a vőlegénye… miután az egész tavalyi évet azzal töltöttem, hogy az ő barátaival igyekeztem jóba keveredni, most pedig itt állok harminchárom évesen, és próbálom visszaidézni, hogyan kell egyáltalán barátkozni. Ugyan már, ki kerülne valaha is ilyen helyzetbe?

– Nem olyan nagy dolog a haverkodás – mondja Miles. Felcsattanok, mire lazán elvigyorodik. – Komolyan mondom, Daphne. Szeretek beszélgetni. Ami pedig az ingyen piát illeti, nagylelkűen adom a borravalót. Ezért ha jó párszor megyek egy helyre, kapok kedvezményt, mert a személyzet tudja, hogy borravaló formájában visszacsorgatom nekik. Ezenkívül én is a szolgáltatóiparban dolgozom, és gyanítom, hogy ezt a pultosok kiszimatolják. Sejtik, hogy én is egy vagyok közülük.

– Olyan szagod van, mint a gyömbéres keksznek? – kérdezem egyre artikulálatlanabbul.

Miles megáll az ajtó előtt, aztán elröhögi magát.

– Gyömbéres keksznek?

Pont ilyen az illata. Édeskés, kicsit fűszeres. Az a természetes, földes illat, cukorban meghempergetve. Válasz helyett legyintek, aztán megpróbálom bedugni a kulcsot a zárba. Sajnos úgy tűnik, az ajtó három plusz zárat növesztett, én pedig nem találom a megfelelő kulcsot.

Miles nevetve félrelök, ügyetlenül kiveszi a kezemből a kulcsot, hogy ő is megpróbálja kinyitni az ajtót.

– A francba! – néz a zárra.

Folytatjuk a versenyt az ajtónyitásért, ellökjük egymást az útból. Ahogy nő a lendület, Miles kis híján feldönt, és csak úgy sikerül elkapnia, hogy a csípőjével a falhoz támaszt.

Mindketten olyan hangosan röhögünk, hogy kibuggyan a könnyünk. Az idős szomszéd kidugja a fejét az ajtórésen.

– Vagyunk néhányan, akik aludni szeretnénk! – dohogja.

– Elnézést, Mr. Dorner! – szabadkozik Miles, mint egy jól nevelt kisdiák.

Mr. Dorner visszamegy.

Hunyorogva, kicsit összezavarodva nézek utána.

– Nem szokott haja lenni?

Milesból ismét kitör a harsány röhögés. A szájára teszem a kezem, hogy elhallgattassam.

– Azt hitted, valódi? – kérdezi. – Te vagy a világ legnaivabb embere.

– Most őszintén: a veleszületett cinizmusomat leszámítva szerintem az utóbbi hat hét bizonyította, hogy mindketten túlságosan hiszékenyek vagyunk.

Pár órával ezelőtt rögtön elsírtam volna magam egy ilyen kijelentés után, most viszont csak röhögünk tovább.

Mr. Dorner ajtaján ismét kattan a zár. Miles megfordul, hogy kinyissa az ajtót, aztán betessékel, mielőtt újabb leszúrást kapnánk.

Hátunkat az ajtónak döntjük, hogy bevágódjon, aztán próbáljuk rendezni a légzésünket.

– Úgy érzem magam, mint a Jurassic Parkban – mondja, mire hangosan felröhögök.

– Miért?

– Mintha egy dinoszauruszcsorda elől menekültünk volna – magyarázza.

– Nem hiszem, hogy Dorner fogsora veszélyt jelent. Szerintem nem is volt a szájában.

– Tudod, mi jár a fejemben?

– Mi?

– Szerintem meg kéne tennünk.

Hevesebben ver a szívem. Először a forróság önt el, aztán a hideg ráz.

– Mit?

– Menjünk el az esküvőre! Rúgjunk be! Faljuk fel a tortát, mielőtt felszeletelhetnék, aztán rókázzunk a táncparkettre!

– Jó – nevetek.

– Komolyan mondom. Menjünk el!

– Kizárt.

– Na jó. Akkor csak mondjuk azt, hogy elmegyünk!

– Minek?

– Hogy megizzasszuk őket. És kénytelenek legyenek plusz kilencven dollárt fizetni a vacak éttermi csirkéért, amit aztán senki nem fog megenni, mert kiszárad.

– A szüleik fizetik. Comeréket nem ismerem, de a Collinsok kedvesek.

Megrándul az arca. Nem tudom, a kijelentésem melyik része az oka, de az biztos, hogy valamivel sikerült elrontanom a hangulatát.

– Ők is gazdagok. Kilencven dollár nekik meg se kottyan, a következő néhány hónapban viszont retteghetnének, hogy odamegyünk, és tönkretesszük a nagy napjukat.

– Lehet, hogy nem is érdekli őket.

Lefagy az arcáról a maradék vigyor.

– Igazad van. Talán ezért hívtak meg minket.

– Tudod, miért hívtak meg – horkanok fel. – Mert mindketten mániákusan ügyelnek rá, hogy az egész világ szeresse őket. Ebben jók. Olyannyira, hogy fel sem fogják, hogy akiknek kurvára összetörték a szívét, azok biztosan nem fogják őket szeretni. Azt hiszik, nagylelkűek. Csakhogy kár a gőzért. A következő néhány évet azzal a tudattal kell leélniük, hogy aljas seggfejek voltak.

Milest nem sikerült meggyőznöm, de én már biztos vagyok a dolgomban.

– Jelezzünk vissza! Nem nagylelkűek. Basszák meg!

– Basszák meg! – helyesel Miles.

– Basszák meg! – ordítom.

Mr. Dorner dörömbölni kezd a falon. Miles az ajkamra tapasztja a mutatóujját.