AZ
UTOLSÓ HALÁL
az évben

SOPHIE HANNAH

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sophie Hannah: The Last Death of the Year.
The New Hercule Poirot Mystery.
HarperCollins, London, 2025

The Last Death of the Year © Agatha Christie Limited, 2025.

All rights reserved.

Sophie Hannah asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

Hungarian translation © Hudácskó Brigitta, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóillusztráció © amtitus / Getty Images

Minden jog fenntartva

Nagyszerű barátomnak, Alex Michaelidesnek,

aki szintén Agatha Christie megszállott rajongója.

Egyik legfőbb motivációm a Poirot-regények írására

az, hogy Alex milyen lelkesen várja

és mennyire élvezi ezeket a könyveket.

Köszönetnyilvánítás

Mint mindig, most is hálával tartozom James és Mathew Prichardnak és a Christie családnak, az Agatha Christie Ltd. teljes csapatának, David Brawnnak, Millie Kielnek és a HarperCollins kiadói csapatának, a William Morrow kiadó minden dolgozójának, Poirot-regényeim számos nemzetközi kiadójának, ügynökömnek, Peter Strausnak és a Rogers, Coleridge & White egész csapatának.

Köszönöm Emily Winslow-nak és Kate Jonesnak a szerkesztői munkájukat, valamint Alex Cromptonnak a fejezetek megtervezésénél nyújtott segítségét. Külön köszönet illeti Dan Jonest, amiért segített a kitalált görög szigetek és a kitalált görög legendák megalkotásában!

Köszönöm a Skyros Holidays utazási irodának is, amelynek gyönyörű (valamint ugyanilyen vendégszerető, de jóval kevésbé gyilkos) háza az Atsitsa-öbölnél inspirálta a Spitty helyszínét.

ELŐSZÓ Újévi fogadalmak

Mielőtt rendesen megismertem volna a háromnevű ház bármelyik lakóját, már tudtam, ki-ki milyen fogadalmat tett az 1933-as évre. Meg kell mondanom, ez is nagyon jó módszer arra, hogy megismerjünk valakit. Ha az ember mélyebb vagy gyorsabb ismeretségre vágyik, akkor december 31. a tökéletes nap arra, hogy először találkozzon valakivel, ugyanis elkerülhetetlen módon hallani fog arról, milyen szokást kívánt elhagyni vagy éppen felvenni az illető abban a pillanatban, ahogy beköszönt a január.

Gondolom, nem hinnének nekem, ha azt mondanám, meg lehet oldani egy gyilkosságot azzal az egyszerű módszerrel, hogy elolvassuk a gyanúsítottak újévi fogadalmainak listáját, még úgy is, ha közben semmi mást nem is tudunk róluk.

Bármennyire valószínűtlennek hangozzék is ez, mégis így igaz. Azt persze nem állítom, hogy a listából kiderülne az indíték, vagy bármi ilyesmi. Én csak azt mondom, hogy ha a bűnösöket szeretnék elválasztani az ártatlanoktól, akkor az aprócska görög szigeten, Lampéroszon, miközben az óramutató december utolsó napjának csúcspontja felé araszolt, nagyon is ki lehetett találni, ki követett el gyilkosságot és ki nem, ha az ember kellő odafigyeléssel tanulmányozta a lenti, újévi fogadalmakat tartalmazó lajstromot. Pontosan ezért is tervezem önök elé tárni a listát, mielőtt még bármi egyebet elárulnék – bár azt magam is elismerem, hogy meglehetősen szokatlan módja ez annak, hogy belevágjunk egy történetbe.

Poirot természetesen már áldását adta a dologra. – Mon ami,1 miért ne találkoznának olvasói a gyanúsítottak csoportjával précisément,2 ahogy ön is találkozott velük? – mondta, és szeme zölden ragyogott. – Az általuk papírra vetett fogadalmak voltak az első jelentős információmorzsák, amelyek a kezünkbe kerültek, n’est-ce pas?3 A szavak, amelyeket mindenki beledobott a kosárba.

Mivel Poirot és jómagam aznap este a Liakada-öbölben összegyűlt társaság tagjai voltunk, a teljesség kedvéért magunkat is feltüntetem a listán, ezzel pedig egyúttal két megbízható példával is szolgálok arról, mit írhat az ember ilyen alkalommal, ha éppen nem tervez gyilkosságot elkövetni.

Álljanak itt tehát az összegyűjtött újévi fogadalmak azoktól, akik jelen voltak 1932. december 31-én este a Liakada-öbölben:

1.Edward Catchpool (az önök narrátora: Edward Catchpool, a Scotland Yard felügyelője, ha már a legelején nem mutatkoztam be) – Kivétel nélkül minden nap úszni fog a tengerben, a hőmérséklettől és az időjárástól függetlenül.

2.Hercule Poirot – Felhagy azon szokásával, hogy egy-egy esemény vagy találkozó után rögtön megy is tovább a következőre. Ehelyett hagy időt a tevékenyebb periódusok között, hogy a semmittevésnek hódoljon, netán spontán, előre el nem tervezett dolgokat csináljon.

3.Nash Athanasiou (valódi nevén Nathaniel, vendéglátónk Lampéroszon és a csapat feje a házban, amelyet ő a „Szüntelen Szíveslátás Házá”-nak nevez, a Liakada-öbölben élő helyiek Spíti Athanasiou-nak hívják, a ház angol és amerikai vendégei pedig csak Spittyként hivatkoznak rá) – Végrehajt tíz gyakorlati feladatot, amelyeket Austin Lanyon és Matthew Fair (két legközelebbi házbéli barátja és főtanácsadója) talál ki számára annak érdekében, hogy jobb élő példája lehessen a szellem gyümölcseinek: ezek a Szeretet, az Öröm, a Béke, a Béketűrés, a Gyengédség, a Jóság, a Szelídség, a Mértékletesség, a Hit, és mind közül a legfontosabb, a Megbocsátás. (Nash kikötötte, hogy minden „gyümölcshöz” egy feladatnak kell tartoznia, és a feladatoknak a lehető legmegerőltetőbbnek kell lenniük.)

4.Austin Lanyon – Megkísérel minden nap verseket írni és olvasni.

5.Matthew Fair – Rendszeretőbb lesz, kevésbé feledékeny és pontosabb.

6.Olive Haslop – Mindig nyitott lesz arra, hogy új dolgokat tanuljon és hogy kiderüljön, nincs mindenben igaza; valamint nem fogja hagyni, hogy a szűklátókörűség eluralkodjon rajta.

7.Rhoda Haslop – Értekezést fog írni a szellem legnagyszerűbb gyümölcséről, a Megbocsátásról, annak érdekében, hogy alaposabban megértse és hatékonyabban gyakorolhassa azt.

8.Charles Counsell – Semmi olyat nem fog mondani valaki háta mögött egy harmadik félnek, amit ne mondana ki ugyanolyan szívesen az illető jelenlétében is.

9.Thirza Davis – Egy jobb és igazságosabb világ megteremtésén munkálkodik majd azáltal, hogy sosem adja fel a józan észbe és az igazságosságba vetett hitét.

10.Betlinde Ricks (mindenki csak „Belty”-nek szólítja) – Korábban fog felkelni és nem vesztegeti el egyetlen csodás nap kezdetét sem ebben a gyönyörű görög paradicsomban.

11.Pearl St Germain – Jövő ilyenkorra igent mond, amikor a szeretett férfi megkéri a kezét, miután először is meggyőzi a szeretett férfit, hogy az ő fogadalma az legyen, hogy minden további késlekedés nélkül megkéri Pearl kezét.

Minden kétséget kizáróan ez volt a legnehezebb lista, amelyet valaha is le kellett gépelnem, és nem csak azért, mert összerándultam, amikor a szerelembe belezápult Pearl St Germain kapcsán papírra kellett vetnem az „a szeretett férfi megkéri a kezét” szavakat. Nem, az volt az igazán gyötrelmes ebben a feladatban, hogy mostanra tisztán látom azt, ami annak idején elkerülte a figyelmemet. Ma a gonoszság és a bűn szinte kiszúrja a szememet a fenti sorok között, de tavaly szilveszterkor, illetve az azt követő napok során észre sem vettem semmi ilyesmit. Poirot sem vette észre, pedig ő a legravaszabb, legélesebb szemű megfigyelő, akit csak ismerek. Persze végül aztán ő volt az, aki minderre felhívta a figyelmemet, sajnos azonban mindez már túl későn történt ahhoz, hogy megóvjuk az odaveszetteket.

Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy a fenti lista alapján lehetséges és mindig is lehetséges lett volna rájönni, ki töri a fejét gyilkosságon, nem minden lehetőség válik azonban valóra, és ez a lehetőség sem vált valóra, aminek pedig tragédia lett a vége. Továbbá pedig, amikor Poirot végre rájött az igazságra, a lista pont semmilyen szerepet nem játszott abban, hogy rábukkanjon a helyes megfejtésre.

No de miért? Erre igen egyszerű a válasz: mert hozzám hasonlóan az ő figyelmét is teljesen elterelte a tizenkettedik fogadalom – az, amelyiket lehagytam a fenti lajstromból, amelyben nem csupán a „gyilkosság” szó és a kiszemelt áldozat neve szerepelt, hanem a félreérthetetlenül kifejezett szándék is eme bűntény elkövetésére.

ELSŐ FEJEZET Érkezés Lampéroszra

Az Égei-tengeren fekvő Lampérosz szigete, amely két nagyobb sziget, Szkíathosz és Szkopelosz között helyezkedik el, a leggyönyörűbb hely volt, ahol valaha is jártam – és a csodák már az ember érkezése előtt elkezdődtek. Ahogy az 1932. év utolsó napján a hajónk egyre közeledett, alig hittem a szememnek a minket köszöntő élénk színek láttán. Ha az ember Angliában él, az anyatermészetet valamiféle óvatosabb, visszafogottabb dolognak képzeli. De mint kiderült, a görög partok mentén sokkal hivalkodóbb: gyakorlatilag burjánzik az összes létező szín legélénkebb árnyalata. Ha nem lett volna olyan hűvös, hát el sem hiszem, hogy tél van.

– Nézze, Poirot! – Csak ennyit bírtam kinyögni, ahogy az azúrkék tengert és a szinte fehér homokot bámultam. – Tökéletes. – Már majdnem partot értünk Lampérosz városának kikötőjében. A távolban apró alakokat láttam – úgy tíz-húsz embert, akik kétségkívül a hajóra vártak, amely majd visszaviszi őket a szárazföldre, oda, ahonnan Poirot és én épp megérkeztünk.

– Igen, tökéletes, ha valaki szereti, hogy mindenütt homokban gázolhat és hideg, sós víz veszi körül – felelte belga barátom. Észrevettem, hogy a zöld árnyalat, amely általában csak a szemében csillogott, most egész arcára kiült, és bár kétszer is rákérdeztem, hogy tengeribetegség gyötri-e, ő nemmel felelt. – Sőt, az utak meg sziklásak és egyenetlenek az automobilok alatt – zsörtölődött. – Tudja-e, Catchpool, hogy a lampéroszi közlekedés kizárólagos megbízható módjai a gyaloglás, a kerékpározás és a lovaglás? Csak egyetlen rövid kis út van – egyetlenegy! –, amelyen automobilok közlekedhetnek. De persze nem járnak rajta, mert az út egyik végén sincs semmi, ahová mehetnének. Hát kérdem én, miért építenek egyáltalán efféle utat? Esztelenség, Catchpool.

Nekem azonban mindez pompásan hangzott. Egy apró sziget, amelyet szinte teljesen strandok és öblök szegélyeztek – számomra ez volt a földi paradicsom. Tavaly karácsony előtt Poirot-val néhány napot töltöttünk a norfolki partvidéken, én pedig azóta sem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy egyes emberek – hozzám hasonló hétköznapi flótások, nem csupán azok, akiket felvet a pénz – úgy élik napjaikat, hogy a tenger csupán egy könnyű sétányira van tőlük. Idővel ez a kellemetlen információ kezdett egyre nagyobb problémát okozni, hiszen nem csupán rendőrfelügyelői munkám kötött a tagadhatatlanul szárazföldi Scotland Yardhoz, hanem legkedvesebb barátom, Hercule Poirot is Londonban volt a legboldogabb.

Poirot elszántan rémisztgetett a további részletekkel: – No és azt tudta, hogy a lovak errefelé kifejezetten kicsik? Van egy különleges helyi fajta, lampéroszi póninak hívják. Még négy láb magasak sincsenek.

– Szerintem ez nagyon is leleményes – feleltem vidáman. – Azt csak nem akarnánk, hogy hatalmas behemótokat kelljen kerülgetni ezen a kis szigeten.

– És azt már említettem – nem, nem hiszem, hogy említettem volna –, hogy amikor befutunk a kikötőbe, akkor még mindig nem érkeztünk meg? Még azután a sok buszozás és hajókázás után sem, amit el kellett viselnünk.

Poirot-nak ebben tényleg igaza volt. Korábban még sosem vettem részt olyan utazáson, amelynek során ennyiszer kellett volna átszállni, ráadásul ilyen rövid idő alatt. Mielőtt a karnyújtásnyira lévő Lampérosz pompája felvidított volna, kezdtem egészen kimerülni, ugyanis előtte egy egész évre valót zötykölődtünk mindenféle nyirkos és meglehetősen kifinomulatlan mozgó eszközökön.

– Lampérosz város kikötőjében barátunk, Monsieur Nash vár majd bennünket egy kisebb hajóval, hogy elvigyen minket a sziget túloldalán lévő otthonába, a Spíti Athanasiou-ba – folytatta Poirot. – Úgy tájékoztattak, ez a legegyszerűbb módja az odajutásnak, de könyörgöm, Catchpool, miért nem vihetnek minket egyenesen a Liakada-öbölbe ezzel a hajóval? Ezt szeretném én tudni.

– Meséljen még a szigetről – mondtam, és lélekben már felkészültem arra, hogy a hely minden egyes jellegzetessége elnyeri majd a tetszésemet. – És ne próbáljon már előre úti célunk ellen hangolni. Nagyon kedves volt öntől, hogy engem is meginvitált erre az útra, és attól tartok, nem fogja tudni elrontani nekem, akárhogy zsémbel is. Már nagyon vártam ezt az utazást.

Tudtam, Poirot-t nem kell emlékeztetnem arra, hogy nagyon is rászolgáltam erre a karácsony utáni kikapcsolódásra, miután egy örömtelen hetet töltöttem a szüleimmel az otthonukban, akikről mostanában úgy tűnt, egymást legalább annyira nem állhatják, mint amennyire az én életemet helytelenítik. Hát Poirot nem pontosan azért hívott meg, hogy szilveszterezzek vele egy görög szigeten, hogy felvidítson a megpróbáltatások után?

Akkoriban Poirot sokkal lelkesebb volt: – Mon ami – kezdte, és megragadta a karomat. – El lesz ragadtatva ettől a Lampérosz nevű kis szigettől. Az ottani legszebb helyen fogunk megszállni, a Liakada-öbölben. Reggeltől estig süt a nap, még télen is, és a szállásunkként szolgáló ház állítólag rendkívüli építészeti remek. A legtöbb szoba előtt hatalmas kőteraszok nyílnak, több különböző szinten. Házigazdánk egy Nathaniel Athanasiou nevű fiatal monsieur lesz, akit csak Nashként emlegetnek. Ő maga mondta, hogy azt szeretné, ha az én Catchpool barátommal is összebarátkozhatna. Mások is laknak a házban – akik még csak nem is találkoztak velünk, de máris a barátaink akarnak lenni. Hát nem remek?

Valószínűleg jobban ki kellett volna kérdeznem Poirot-t, mielőtt rábólintok, hogy eljöjjek vele Lampéroszra, de nem kérdeztem. Ennek fő oka a tenger közelsége volt a Poirot által leírt házhoz. Az előző évben megtanultam valamit magamról: azok a napok, amikor fodrozódó hullámok között úszom, a tengerfenék homokjába fúrhatom a lábujjaimat, és érzem a sós levegő csípős illatát, sokkal jobbak számomra – méghozzá jelentős mértékben –, mint azok, amikor mindezt nem tehetem meg. Amikor Poirot-val Norfolkban jártunk tavaly decemberben, mindennap úsztam, még azzal együtt is, hogy a ház, ahol megszálltunk, egy szikla tetején állt, és kissé veszedelmes vállalkozás volt lejutni a partra, majd pedig vissza. Így azonban Poirot pontosan tudta, mit kell mondania reménybeli görög utunkról: – Úgy hallottam, a Liakada-öbölben a tenger csupán könnyű sétára van a háztól. És ne feledje, Norfolkkal ellentétben Lampéroszon mindig süt a nap.

Ezt némi hitetlenkedéssel fogadtam, de Poirot nem tágított: – Állítólag ez a legnaposabb görög sziget. És télen még a medúzák sem fogják zavarni. Csak nyáron jönnek elő.

Úgy tűnt, Poirot módfelett szeretné, hogy elkísérjem, ami miatt gyanakodnom kellett volna, de hát nem tettem.

– Nem tudok valami sokat Lampéroszról – felelte Poirot, amikor többet szerettem volna tudni a szigetről. – Csak annyit tudok… – Nem bírtam megállni mosolygás nélkül, amikor Poirot, aki „nem tudott valami sokat”, belelendült a mesélésbe: Lampéroszon gyakoriak voltak a földrengések, bár rendkívül valószínűtlennek tűnt, hogy épp a látogatásunk idejére esne egy. Ugyanilyen valószínűtlennek tűnt, hogy arra a sorsra jutnánk, mint annak a görög istennek a lánya, akit először farkassá változtattak, aztán elraboltak és elvittek Lampéroszra, ahol megint elrabolták. Már nem emlékeztem minden részletre, mivel nem figyeltem teljesen a mesére.

A jóval közelibb múltban történt, hogy a híres angol háborús költő, James Gresham-Graham, a „Ha majd egy jobb napon…” szerzője 1915-ben, tizennyolc éves korában elhunyt egy francia kórházhajón, amely épp a sziget partjainál horgonyzott. A költőt Lampéroszon temették el, nem messze a Liakada-öböltől. – Aztán újabb halálesetek történtek ezen a vidéken – folytatta Poirot szomorúan. – 1918-ban a sziget lakóinak közel fele odaveszett a spanyolnáthában. A kétezer fős népességből csupán ezer maradt.

Úgy képzeltem, közülük néhányan azokban a kis fehér házakban laktak, amelyeket magam előtt láttam a Poirot által leírt tájon, a „híres Lampérosz-hegy”-en és a környező dombokon.

Ahogy kiszálltunk a hajóból, már várt is bennünket vendéglátónk, Nathaniel Athanasiou, egy magas, vékony férfi, akinek mind a haja, mind a szeme olyan sötét színű volt, hogy már-már feketének tűnt. Valaha elegánsnak tűnő, de mára már megkopott kék öltönyt viselt, és kissé ideges modorban kérte, hogy hívjuk Nashnek; gyerekkora óta így becézik, magyarázkodott, mintha attól tartana, kinevetjük. – Legalábbis addig, amíg el nem érünk a Spittyhez – tette hozzá. – Így hívjuk a házat. Görögül a spíti szó házat jelent. Amint odaértünk, én átvedlek Próti Fonívá.

Ahogy Nash és Poirot elindultak előttem, magamban eltűnődtem, mit jelenthetnek ezek a szavak. Csak nem azt akarja mondani, hogy másképp kell szólítanunk, amint a házához érünk…

– Ez itt Rasmus és az ő imádott Pelagiája. – Nash egy barna bőrű férfira mutatott, aki lehetett akár ötven-, de akár hetvenéves is, és aki se hajjal, se szemöldökkel nem büszkélkedhetett. A fickó úgy húszlábnyira állt tőlünk, és egy halom korhadt fának támaszkodott, amely mintha csónaknak próbált volna tűnni. Hallottam, ahogy mellettem Poirot felszisszen.

A tekintetemmel Rasmus hölgy kísérőjét kerestem, de senkit nem láttam – a csónakos úgy helyezkedett el, hogy a lehető legtávolabb legyen mindenkitől –, úgyhogy arra jutottam, a Pelagia minden bizonnyal a hajó neve lesz. Ez aztán igaznak is bizonyult.

– Pattanjunk fel a fedélzetre – javasolta Nash. Ahogy mi hárman közelebb léptünk, Rasmus biccentett, és felmászott a hajóra, mindeközben azonban egy szót sem szólt. – Nem beszél angolul – magyarázta Nash –, de valahogy csak megért mindent. Hallottam már azt is, hogy észt, de azt is, hogy Norvégiában született. Akárhogy is, nem hinném, hogy számítana. Rasmusban az a nagyszerű, hogy bármelyik pillanatban készen áll arra, hogy elfuvarozza az embert a Liakada-öbölből a városba, vagy a szigeten lévő többi öbölbe. Ez az ember egy igazi csoda. Azt azonban nem tudnám megmondani, hogy milyen nyelven beszél. Általában semmilyen nyelven nem beszél sokat, és úgy tűnik, csak a közvetlenül hozzá intézett utasításokat érti. Azt például, amit most mondok, nem. Csak akkor nyernek értelmet számára a szavak, ha segítenie kell nekünk.

Amikor Poirot a karomra támaszkodva fellépett a Pelagiára, azt mormolta: – Que Dieu nous protège.4 – Hirtelen ismét meglehetősen zöldnek tűnt, ahogy a tajtékos hullámok előre-hátra ringattak minket.

– Ne aggódjanak, a hajó teljesen biztonságos – bizonygatta Nash, bár úgy tűnt, ő maga is aggódik. Már-már úgy festett, mintha azt akarná mondani, hogy talán a hajó az egyetlen biztonságos dolog… de ráparancsoltam magamra, hogy ne képzelődjek. Egy ilyen gyönyörű szigeten, mint Lampérosz, csak nem lehet oka az embernek riadalomra, amikor – ahogy Poirot és én is tettük – azért jött, hogy olyanok társaságában időzzön, akik már alig várták, hogy a barátai lehessenek.

Nash azonban akkor se lett nyugodtabb, amikor nekivágtunk az útnak. Mindenféle tényeket kezdett sorolni, amelyeket mintha előre begyakorolt volna: először is Poirot-val majd lehetőségünk lesz kicsomagolni. Aztán következik a vacsora a teraszon, ahol mindenki jelen lesz, utána pedig a szilveszteri ünneplés és játékok…

Én csak arra tudtam gondolni, hogy bevessem magam a pompás kékeszöld hullámok közé. Ha bárki is abba a hitbe ringatta magát, hogy én majd vacsorázni vagy játszani fogok, mielőtt még úsztam volna, hát hamarosan ráébred majd a tévedésére.

Miután Nash részletesen leírta, hogy fog kinézni a napunk hátralévő része, továbblépett a következő napirendi pontra: felsorolta mindazokat, akikkel majd a házban találkozunk. – Biztos vagyok benne, hogy mindenki nagyon örülni fog, hogy megismerheti önöket. Monsieur Poirot, mindent elmeséltem nekik önről. Meg kell mondanom, ön pontosan olyan, amilyennek elképzeltem. Persze a híres bajszáról már hallottam, és… ha szabad ezt mondanom, egészen fantasztikus.

– Merci mille fois5 – mosolygott büszkén Poirot.

– Nos, az ön és a Catchpool felügyelő hálószobái a ház egy másik részében vannak, nem ott, ahol a többiek alszanak – folytatta Nash. – Remélem, ezt elfogadhatónak találják majd. Át kell menniük Manos konyháján, hogy bejussanak a szobájukba, ami tudom, hogy egy kissé kellemetlen, de egyáltalán nincs messze. Csak az odaút furcsa egy kissé, ennyi az egész. Nem is mondtam még: Manos a mi csodás szakácsunk. Nélküle teljesen el lennénk veszve.

Nash láthatóan meg akart minket nyugtatni, azonban ő maga sem volt kifejezetten nyugodt. Igen gyorsan beszélt és erőteljesen hangsúlyozta a szavakat, mintha valamiféle nyomás nehezedne rá. Ezt az idegességet kezdtem kissé fárasztónak találni. És miért tett úgy, mintha most először találkozna Poirot-val? Eltöprengtem, hátha rosszul emlékszem… De nem, Poirot biztosan úgy nyilatkozott Nashről, hogy „nagyon jó barát”. Rejtélyes ügy, mindenesetre.

– Nekünk, többieknek Manos határozottan megtiltotta, hogy betegyük a lábunkat a konyhájába, de önök nyugodtan átsétálhatnak rajta, amikor csak szükséges. Ami szerencsés dolog. – Itt megpróbált kipréselni magából egy mosolyt. – Szigorú értelemben véve nem ez az egyetlen útvonal, amelyen megközelíthetik a szobájukat, de a másik út meglehetősen kellemetlen és háromszor olyan hosszú. És ha már a kellemetlenségeknél tartunk… – Lesütötte a szemét. – Attól tartok, hogy a mi közösségünk építgetése olyan sok időt és energiát emésztett fel – mármint úgy értem, az, hogy a dolgok emberi oldala is jól működjön –, hogy közben meglehetősen elhanyagoltuk magát az épületet, a berendezéseket… sőt, igazából minden mást is. Tudják, a hálószobák ajtaját nem lehet kulcsra zárni, úgyhogy meg kell bíznunk egymásban, hogy nem rontunk rá senkire. És attól tartok, a székek és ágyak is elég rozogák – a legtöbb esetben párnázatlan fáról beszélünk –, így remélem, mindketten bírják a gyűrődést. – Majdnem elnevettem magam, amikor megláttam, milyen arcot vágott Poirot mindezek hallatán.

Ahogy leírta azokat, akikkel majd a Spittyben találkozni fogunk, nyilvánvaló vált, hogy állandó lakókról van szó: – Matthew – azaz Matthew Fair – velem együtt érkezett ide néhány évvel ezelőtt, és segített mindent rendbe tenni. Egy pár évig csak mi ketten voltunk itt. Azok voltak egész életem legboldogabb évei. Nem mintha az azóta eltelt évek olyan rosszak lettek volna. Természetesen még mindig boldog vagyok – bizonygatta, bár a viselkedése épp az ellenkezőjét tükrözte. – Mindig is az volt a szándékom, hogy nagyobb közösséget építsek, hogy mások is csatlakozzanak a munkálkodásunkhoz.

A „közösség” meglehetősen furcsa szóválasztásnak tűnt egy csapatnyi barátra, akik egy fedél alatt éltek, így el is tűnődtem, hogy pontosan mit is akart Nash „építeni” itt Lampéroszon. Milyen természetű munkát végzett? Ezek a barátok a munkájukon keresztül ismerkedtek meg egymással, bármi legyen is ez a munka?

– Matthew a legkedvesebb ember, akivel csak találkozhatnak – folytatta Nash. – Teljesen önzetlen, és nagyobb szíve van, mint bárkinek, akit valaha is ismertem. Végtelen lelkesedéssel fordul az élet minden ajándéka felé! Együtt jártunk Oxfordba és az első pillanattól fogva elválaszthatatlanok voltunk. Amikor hallotta, milyen terveim vannak a Spittyvel, azt mondta, számíthatok rá – és persze nem is vártam mást tőle. Aztán nem sokkal később csatlakozott hozzánk Rhoda Haslop és a nővére, Olive. Rhodát még az oxfordi időkből ismertük. Egy szabóságnál dolgozott, Matthew-nak pedig állandóan sikerült elszaggatnia azt a kevés jó ruháját is, ami volt neki. – Nash elmosolyodott ezen az emléken, ami miatt valahogy még szomorúbbnak tűnt. – És a jó öreg Rhoda mindig olyan elkötelezetten támogatta az én… gondolataimat. Abban a pillanatban, ahogy meghallotta, mit remélek itt elérni, ő is részese akart lenni a dolognak.

Nash a homlokát ráncolta, mintha valami riasztó dolgot vett volna észre a távolban, és így folytatta: – Úgy volt, hogy ő és Matthew összeházasodnak majd, de… hát, nem teljesen így alakult. Vagy legalábbis egyelőre még nem. Én azonban nem adtam fel a reményt. – Erre olyan sóhaj szakadt fel belőle, ami épp az ellenkezőjéről tanúskodott. – Amikor egy a miénkhez hasonló közösség megnő, az… bizonyos bonyodalmakat hoz magával. Rhodát és Olive-ot könnyű volt elhelyezni, és Austint is – jaj, Austint el is felejtettem mondani. Ő amerikai, és igazi jelenség. Néhány hónappal Rhoda és Olive előtt érkezett, ugyanis anyám egyik kuzinjától hallott arról, hogy mit tervezek itt. Anyám angol, apám pedig görög, de most mindketten Amerikában élnek. Külön-külön – hangsúlyozta Nash. Láthatóan erőteljes érzései voltak azzal kapcsolatban, hogy a szülei már nem élnek együtt, bár azt nem tudtam megállapítani, pozitív vagy negatív érzésekről van-e szó. – Mindkettejüknek több pénze van, mint amennyit akár ötszáz élet alatt is el tudnának költeni – tette hozzá leplezetlen rosszallással. – Így kaphattam meg én a Spittyt, számos házuk egyikét, és annyi pénzt, amennyire csak szükség lehet ahhoz, hogy a nagyon jó barátok közössége hatékonyan működhessen, és amiből finanszírozhatom a Lampéroszon és azon túl végzett munkámat. Természetesen nagyon hálás vagyok a szüleimnek, bár jobban örülnék, ha… – Itt elhallgatott. Nyilván úgy döntött, jobb lesz, ha megtartja magának, minek is örülne.

Már éppen udvariasan érdeklődni akartam arról, milyen természetű munkát végez „Lampéroszon és azon túl”, amikor elzöldült belga barátom, aki két kézzel kapaszkodott a hajó szélébe, így szólt: – Tehát akkor a Liakada-öbölben álló házban él egy amerikai, Monsieur Austin Lanyon, aztán ott van ön és Monsieur Matthew Fair, és les soeurs6 Rhoda és Olive Haslop. Ki más lakik még ott? – Poirot hanghordozása, amely olyan ismerőssé vált számomra a közös nyomozásokból, most meglepett. Ismertem a nyomozó Poirot és a pihenő Poirot közötti különbséget, a hangja pedig most egyértelműen az első üzemmódra utalt. Úgy beszélt, mintha lehetséges gyanúsítottakat listázna, amit nem tudtam hova tenni, hiszen állítólag pihenni jöttünk ide. Talán csak a fodrozódó hullámok miatti ellenszenve tette, hogy ilyen indokolatlanul zordnak tűnt. Mikor Nash belekezdett a válaszába, Poirot tekintete állandóan a vízre ugrott, mintha attól tartott volna, a tenger valami életveszélyes dolgot művel, ha egy pillanatra nem néz oda.

– Pont az idén új emberek is kezdtek idetalálni hozzánk, a Spittybe, pontosan úgy, ahogy reméltem is – folytatta Nash. – Nyilvánvalóan terjedni kezdett a hírünk Angliában és Amerikában is. Belty – Betlinde Ricks, a nevadai Henderson szülötte – érkezett először, februárban. Tőről metszett amerikai, bár úgy hiszem, egy ideje már nem ott élt, hozzánk pedig Londonból érkezett. Volt némi vita, hogy maradhat-e, vagy sem, de én világosan kimondtam, hogy azt akarom, maradjon. – Nash a homlokát ráncolta, mintha azon tűnődne, mondjon-e még mást is.

Vártam. Poirot nem tűnt kíváncsinak. Újabb figyelmeztető pillantást vetett a tengerre, amikor egy cseppnyi sós víz landolt a kabátján.

– A Spitty rendes neve a Szüntelen Szíveslátás Háza – folytatta Nash. – Direkt neveztem el így, és jó okom volt arra, hogy ezt válasszam: mi mindenkit szívesen látunk. Mindenki, aki ide érkezik, a mi kedves barátunk, nem számít, hogy mit követett el.

– Értem – feleltem, és még jobban összezavarodtam, mint annak előtte. Milyen különös név ez egy háznak! A legtöbben valami idillit választottak, mint például Fűzfalak vagy Malomház. És amúgy meg ezzel azt akarta mondani, hogy ez a Belty nevű nőszemély valami rossz, vagy akár bűnös dolgot csinált? Pimaszságnak éreztem volna erre rákérdezni. Volt itt valami a háttérben, amiről Poirot nem számolt be? Próbáltam elkapni a tekintetét, de ő még mindig a minket körülvevő vízre koncentrált.

– És aztán áprilisban befutott Charles Counsell a menyasszonyával, Thirza Davisszel – mondta Nash. – Charles rendkívül megbízható fajta. Nagyon lelkiismeretes fickó, és vág az esze, bár a kelleténél jóval komolyabb és kritikusabb önmagával szemben. Ami Thirzát illeti, ő… hát, őt elég nehéz kiismerni. Lenyűgöző és élénk, néha pedig egészen heves tud lenni… máskor meg olyan, mintha senki nem érdekelné. Órákra el tud veszni a saját fejében. Időnként aggaszt is, hogy ő talán nem tartozik ide, vagy nem akar úgy idetartozni, mint a többiek. Mondhatni, ő még megoldatlan rejtély számomra. – Nash ismét biztató mosolyt igyekezett felvillantani, de inkább csak kétségbeesettnek tűnt. – Aztán pedig júniusban befutott a legújabb vendégünk: Pearl St Germain.

Nash meglehetősen tompán és színtelenül ejtette ki ezt a legutolsó nevet, ami számomra azt jelezte, hogy megítélése szerint Pearl St Germainnel csak a baj van.

– Á, nézzék, itt is van a Liakada-öböl – szólt, ahogy közelebb értünk a félhold alakú partszakaszhoz. Itt nem volt fehér-arany színű homok, csak apró szürke kavicsok, de még így is gyönyörű látványt nyújtott. Az öböl túlsó végében egy szinte romosnak tűnő épület állt: egy kétszintes ház, amelynek alsó szintjéről egy kültéri kávézóterasz nyúlt ki, egészen a kavicsos partig. Középen tengerészkék ponyvatető feszült, hogy az asztalokat megvédje a naptól. – Ez a Liakada-öböl Hotel – mutatta Nash. – Egy helyi házaspár vezeti, Yannis Grafas és a felesége, Irida.

– Egy hotel. – Poirot megcsóválta a fejét, én pedig tudtam, mélységesen szán mindenkit, akinek ott kellett megszállnia. Kívülről a szálloda pont olyan rozogának tűnt, mint Rasmus hajója, ami, azért meg kell hagyni, épségben elhozott minket az úti célunkig.

Az öböl közelebbi végében egy sokkal strapabíróbb épület állt – magas, széles, és mézszínű kőből készült, amelybe mintha véletlenszerűen vágtak volna ajtókat és ablakokat: sűrűn, de minden rendszer nélkül. – Ez a Spitty – jelentette be Nash. – A Szüntelen Szíveslátás Háza.

A bizarr szerkezet ellenére a ház egészen lenyűgöző volt, és valóban hívogatónak tűnt. (És igen, még akkor is ezt gondoltam volna, ha nem ismerem a hivatalos nevét.) A ház alsó feléből tucatnyi köves terasz meredt ki, amelyek közül néhányat alacsony fal vett körül, mintha csak azt sugallták volna: „Ha szeretnéd, bejöhetsz, de akár a tengert is nézheted innen… vagy innen… vagy innen.” Bárki építette is a házat, úgy tervezte, hogy legalább ötszáz évet kibírjon. Úgy festett, mintha a ház elszánta volna magát, hogy örökké rendíthetetlenül fog ott állni.

Amikor Rasmus a part felé terelte a hajót, a fejünk felett lévő legközelebbi teraszon két ember jelent meg, és leintegettek nekünk. – A szakállas alak Manos – mondta Nash. – Ő a mi tehetséges konyhaművészünk, ahogy titulálni szereti magát. Ő nem itt lakik – a háza lejjebb van az úton, de mindig azt mondja, hogy a Spitty konyhájában van igazán otthon. Alig bír magával, annyira boldog a mai esti szilveszteri lakoma miatt, amire már nagyon régen készül. De legyenek óvatosak: Manos nagy részletességgel el fogja mondani, mi mindent tilos csinálniuk a konyhájában – az az ő saját kis birodalma, és meg kell ígérniük, hogy betartják a szabályait, amikor csak beteszik oda a lábukat.

– Hahó! – A homokszőke hajú, simára borotvált arcú férfi lelkesen integetett felénk. – Isten hozta önöket, isten hozta a két új, nagyon jó barátunkat!

– Ki az ott? – kérdeztem, és egyből szimpatikusnak találtam a fickót. Hamarosan rá is jöttem, mi váltotta ki belőlem az azonnali bizalmat: az illető fürdőruhát viselt, a hóna alatt pedig törülközőt szorongatott. Ez az ember szemmel láthatóan fürödni indult, és alig bírtam megállni, hogy oda ne kiabáljak neki: „Én is fürödni akarok! Várjon meg!”

– Az ott csodás barátom, aki minden testvéren túltesz. Matthew. Matthew Fair. – Mióta csak találkoztunk, most először fordult elő, hogy Nash Athanasiou egyszerre mosolygott és még boldognak is tűnt.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó
Újévi fogadalmak

Első fejezet
Érkezés Lampéroszra

Második fejezet
A Szüntelen Szíveslátás Háza

Harmadik fejezet
A játékszabályok

Negyedik fejezet
Titkok, meglepetések és hazugságok

Ötödik fejezet
A gyilkosság első említése

Hatodik fejezet
Az éjféli hiba

Hetedik fejezet
A gyilkosság tovább tart, mint a halál

Nyolcadik fejezet
Az első halál az évben

Kilencedik fejezet
Egy felügyelő gyanút fog

Tizedik fejezet
A megbocsátás túl messzire megy

Tizenegyedik fejezet
Egy újabb vers csak ront a helyzeten

Tizenkettedik fejezet
Amit Pearl tudott

Tizenharmadik fejezet
Fej a homokban

Tizennegyedik fejezet
Charles felfedi a lapjait

Tizenötödik fejezet
Az engesztelhetetlen Thirza

Tizenhatodik fejezet
A Belty Ricks-szavazás

Tizenhetedik fejezet
Amit Thirza tudott

Tizennyolcadik fejezet
Olive kísérlete és Rhoda dilemmája

Tizenkilencedik fejezet
Egy megdöbbentő vallomás

Huszadik fejezet
Poirot kigyógyul a fóbiájából

Huszonegyedik fejezet
Újabb megdöbbentő vallomás

Huszonkettedik fejezet
Konyhatrükkök és égető kérdések

Huszonharmadik fejezet
Pearl alkut köt

Huszonnegyedik fejezet
Vegyes indítékok

Huszonötödik fejezet
Egy köteg levél

Huszonhatodik fejezet
Olive véleménye

Huszonhetedik fejezet
A gyilkos újra lecsap

Huszonnyolcadik fejezet
Bonyolódik a sárga sál

Huszonkilencedik fejezet
Olive további véleménye

Harmincadik fejezet
A nagy F betű rejtélye

Harmincegyedik fejezet
Gyilkos trilógia

Harminckettedik fejezet
A harmadik gyilkosság

Harmincharmadik fejezet
Levél Pearltől

Epilógus

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 617 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License