Sharon Stone

Kétszer élni,

mi lehet ennél szebb

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The Beauty of Living Twice

Angolból fordította: Lévai Márta

Copyright© Sharone Stone, 2021

This translation published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group,
a division of Penguin Random House, LLC.

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9786156186782

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Anyámnak

Nem várhattam be a Halált,

Bevárt hát szépen Ő,

Ketten voltunk csak kocsiján

S a méretlen Idő.

Kocogtunk csak – ráért, s mivel

Oly nyájas volt velem,

Feladtam mind, mi rég kötött:

Kényelmem s gondjaim.

EMILY DICKINSON: Nem várhattam be a Halált

(Tótfalusi István fordítása)

A halál én leszek

Kinyitottam a szememet, és egy férfival találtam szembe magam, aki alig pár centiről nézett az arcomba.
Az idegen tekintetéből annyi kedvesség sugárzott felém, hogy biztosra vettem, meg fogok halni. Megsimogatta a fejemet és a hajamat; és édes istenem… nagyon jóképű volt. Bárcsak olyasvalaki lenne ez a simogató, kedves ember, aki szeret engem, gondoltam, ahelyett hogy azt mondaná, „Önnek agyvérzése van”!

Fölém hajolt, és gyengéden fogta a fejemet, de belém hasított, hogy abban a helyiségben senki sem szeret. Minden idegszálammal tudtam – nem volt szükség a vérző agyamra ahhoz, hogy tudatában legyek, milyen nevetséges lejtmenetbe került az e pillanatban teljes mozdulatlanságba dermedt életem. 2001. szeptember vége volt. A San Franciscó-i California Pacific kórház sürgősségi osztályán feküdtem, és azt kérdeztem Mr. Jóképűtől: Lehetséges, hogy nem tudok majd beszélni? Amire azt felelte, elképzelhető. Kértem, hogy adjanak egy telefont. Fel kellett hívnom az anyámat és a húgomat, hogy tőlem halljanak erről, amíg még képes vagyok elmondani nekik én magam. Az orvos megszorította a kezemet. Tudtam, hogy igyekszik megtenni minden tőle telhetőt, hogy érezzem azt a sajátos szeretetet, amit olyasvalaki adhat egy másik embernek, aki a hivatását végzi, még ha csak ilyen rövid pillanatokra is. Sokat tanultam tőle.

Először a húgomat, Kellyt hívtam fel. Ugyanúgy viselkedett, mint mindig: ő a legnagyszerűbb ember, akit valaha ismertem. Kedvesebb másokhoz, mint saját magához; a naivságig gyengéd. Aztán az anyámat hívtam. Ez sokkal nehezebb beszélgetés volt, mert akkoriban nem tudtam igazán, hogy kedvel-e engem egyáltalán. Miközben haldokoltam, a bizonytalanság is rám tört. Anyám éppen kertészkedett pennsylvaniai hegyen álló otthona kertjében. Összetört a hír hallatán.

Fontos megjegyezni, hogy Dot a rádióreklámokon is ki tud akadni, ezért várakoztam, mert, nos, mert biztosan tudtam, hogy összeszedi magát. A köztünk húzódó távolság dacára apámmal huszonnégy órán belül megérkeztek a kórházba. Anyám a kertészkedéshez használt rövidnadrágjában volt, úgy rohant be rémült arccal
a kórházba, a ruhája és a körme alja még mindig csupa sár. Elég volt egyetlen pillantás, és a bizonytalanság és a kommunikációs zavar hosszú évei elillantak. Feküdtem a kórházi ágyon, tudva, hogy bármelyik pillanatban meghalhatok, anyám poros kezével simogatta az arcomat, és rádöbbentem, mennyire szeret. Apránként.

Apám úgy állt mellette, mint egy támadni készülő bika.

Felhívtam Mimit, aki több mint húsz éve a barátnőm volt, és azzal kezdtem a beszélgetést, amivel mindig szoktuk, ha különlegesen jó vagy rossz hírt készültünk megosztani a másikkal:

– Jobb, ha először leülsz. – Hallottam a telefonban, hogy élesen beszívja a levegőt, aztán közöltem vele: – Lehet, hogy meghalok, és te vagy az egyetlen ember, akinek elárulhatom az igazságot, mert valakinek gondoskodnia kell a többiekről, és az nem lehetek én. Vérzik az agyam. Az orvosok nem tudják, miért.

– Ó, bassza meg – így ő.

– Van itt egy nagyon jóképű doki, és sajnos, könnyen lehet, hogy nem leszek képes flörtölni vele.

Mimi minden erejét összeszedve próbálta visszafogni a sírást, miközben azt suttogta:

– Jaj, szívem, a következő repülővel indulok hozzád! – És tudtam, hogy nem a levegőbe beszél.

Aztán újra megszállt a csend. Visszhangzott a sürgősségi osztály falát fedő csempékről, és újra meg újra beleütközött az újonnan összetört szívembe. Emlékszem, hogyan szállt meg a rémület és az ámulat különös elegye, amikor tudatosodott bennem, hogy itt senki sem rohangál, segélykéréseket és vezényszavakat kiabálva, mint a tévésorozatokban. Helyette a sietség, sőt a mozgás megdöbbentő hiányát figyeltem meg. Az orvos – igen, Mr. Jóképű! – közölte, hogy hamarosan megérkezik értem a mentőautó, hogy átvigyen egy másik kórházba, a Moffitt-Longba, ahol közismerten szakavatottan kezelik a neurológiai problémákat, ezért ott várhatóan jó kezekben leszek.

Istenem, ettől végképp rosszul éreztem magam! Előfordul, amikor kifejezetten nyomasztó a tudat, ha az ember különleges bánásmódban részesülhet. Ez a helyzet semmiben sem hasonlított ahhoz, mint amikor az ember a legjobb helyről figyelheti a Lakers meccsét, vagy ablak melletti asztalt kap az étteremben. Előjogok. Hírnév. Mekkora baromság.

Ekkor hirtelen minden furcsán kezdett mozogni körülöttem, mintha egy kamera felvételét játszották volna visszafelé. Gyorsan. Rám tört az érzés, hogy zuhanok, aztán mintha valami megszállta volna a testemet és a lelkemet, és óriási, ragyogó, magasztos fehérség húzott kifelé a saját testemből, hogy átkerüljek egy másik, ismerős, sugárzó testbe… talán a tudás testébe?

A fény különlegesen ragyogott. Az egész… annyira rejtélyes volt. Tudni akartam, mi az. El akartam merülni benne. A megjelenő arcok nem csupán ismerősek voltak. Hanem transzcendensek. Némelyiküket nem is régen vesztettem el. Némelyikükkel egészen végig sokat törődtem. Ott voltak köztük legközelebbi barátaim: Caroline, Tony Duquette, Manuel. Nagyon hiányoztak. Rettentő hideg volt a szoba, ők pedig barátságosnak, boldognak látszottak. Hívogattak. Anélkül, hogy egy szót szóltak volna, megértettem mindent, amit elárultak róla, miért vagyunk biztonságban, és miért nem kell félnünk: hiszen szeretettel vagyunk körbevéve. Sőt, mi magunk vagyunk a szeretet.

Hirtelen úgy éreztem, mintha egy erőteljes öszvér rúgott volna mellbe, és határozott megdöbbenésemre, ismét a sürgősségi szobában feküdtem, éberen. Meghoztam a döntést. Úgy ziháltam, mint aki túlságosan sok időt töltött a víz alatt. Felültem; vakított a fény. Semmi mást nem láttam, csak Mr. Jóképűt, amint hátrál egy lépést, és engem figyel.

Rettentően kellett pisilnem, de amikor megmozdultam, hogy leszálljak a kerekes hordágyról, úgy éreztem, olyan magasan járok, mintha én lennék Alice egy fehér és rozsdamentes acél Csodaországban.

– Mire van szüksége? – kérdezte az orvos.

– Mosdóra.

– Arrafelé találja – intett.

Elsiklottam a hűvös padlócsempéken messzire, egészen messzire, mintha a szél kapott volna fel, és sodort volna el egészen a vécéig. Hosszan elidőztem rajta, aztán visszaérve, az orvos emelt fel: tollpihévé változtam.

Az utolsó néhány évben, a kilencvenes évek végén, hajszoltam a szeretetet, ami nem volt az enyém. Azt hittem, engem illet, de nem így volt. Szó szerint üldöztem – ezért költöztem Hollywoodból Észak-Kaliforniába –, emellett képletes értelemben és spirituálisan is: mindig többé akartam válni, és kerestem mindazt, ami közelebb vihet annak megértéséhez, hogyan élhetek jobb életet, hogyan szerethetek jobban, és hogyan kaphatok még nagyobb szeretetet. A kórteremben heverve figyeltem a saját életemet, és hirtelen a szemem előtt fogyott el az egész.

Egyetlen röpke délután leforgása alatt egyszeriben minden kérdésemre kimerítő választ kaptam. Minden kendőzés, tettetés és szépítgetés nélkül: az összes addigi erőfeszítésem maga volt a csőd. A pőre tény nem volt más, mint az, hogy nem szerettek, nem akartak engem; épp csak alig, ha egyáltalán.

Kudarcot vallottam nagyszerű és tisztességes vágyamban, a cél elérésében, hogy többé váljak, mint korábban voltam, valamivé, ami valóságosabb a korábbinál. Mindent megtettem, ami eszembe jutott, de ezek közül egyik sem bizonyult helyes megoldásnak, vagy a helyes útnak. Akkoriban úgy hittem, ha folytatom azt, amit helyesnek gondolok, és amiben egyfajta spirituális eleganciát látok, akkor megnyílik előttem mindannak kapuja, amire vágyakoztam. De nem így történt. Egyszerűen rossz döntéseket hoztam. A tájékozatlan, és spirituálisan kimerült ember döntéseit. Hagytam, hogy lényem legbelsőbb magja az úgynevezett „több” felé törekedjen. Azt hittem, nem vagyok elég. Nem tudtam elég jól „adni” a feleséget.

Nem voltam tudatában, hogy nem a számomra megfelelő helyen vagyok, ahogy annak sem, hogy eljöhetnék, mert, ahogy szoktam, jól akartam csinálni a feladatot. Azt akartam tenni, amit ígértem. Még ha hibát követtem is el, végig fogom vinni. Majd én megoldom!

Addig az utolsó pillanatig, amikor végül túl messzire nyúltam, és túl sokat akartam, mindig elfogadtam, mit nem érhetek el. Alkukat kötöttem magammal, miközben megpróbáltam megmagyarázni, miért adtam fel olyan sok mindent oly kevésért. Mivel sikereket értem el, kevés ember értékelt személyesen azért, amit tettem, és azért, akivé lettem. Ez nagyon megkönnyítette, hogy én magam is feladjam a kutatást. Végtére is, ki vagyok én? Színésznő? Adománygyűjtő? Számítok egyáltalán? Igaz az a kép, ami alapján mások megítélnek? Vajon tényleg nem érek ugyanannyit, mint egy férfi, aki ugyanazoknak a sikereknek örvendhet, mint én?

Olyan szülők mellett cseperedtem, akik sokkal jobban szerették egymást, mint amennyire a gyerekeik érdekelték őket. Akiket gyakran találtunk a kanapén, mélyen elmerülve a csókolózásban, amikor beszaladtunk a szobába játék közben. Akik még ötvenévnyi házasság után is táncra perdültek a kertben, ha kettesben maradtak. Nem tudtam róla, hogy vannak emberek, akik egyszerűen nem szeretik a házastársukat. Azt hittem, hogy még az elváltak is küszködnek utóbb a nagy döntéssel. Mintha futóhomokon gázoltam volna, elvesztettem minden viszonyítási pontot. Egyvalami biztos: mire végképp kudarcot vallottam abban, amiért mindent hátrahagytam – nem értem el a célt, a valódi szeretetet, azt, ami igazán számít, azt, amit annak idején otthon láttam, gyerekkoromban –, addigra semmim sem maradt ahhoz, hogy megtaláljam önmagam.

Ennek az új tudásnak a birtokában, a kudarc új súlya alatt sétáltam át a folyosón a tévészobába, ahol kikerültem a kanapékat, és az ablakhoz léptem, hogy kilessek a kertre, ahol eltemettem az elvetélt magzataimról készült ultrahangfelvételeket a szépen növekedő, illat nélküli virágokat hozó magnóliacsemeték alatt. De hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, olyan érzés tört rám, mintha Zeusz egy villámot vágott volna a koponyám hátsó felébe, balról. Akkora erővel, hogy úgy éreztem, a levegőbe emelkedem, átrepültem a kanapé háttámlája fölött, belevágódtam a dohányzóasztalba, amitől a telefon, tabletták, tollak, papírok, távirányító, párnák és maguk a kanapék is szanaszét szóródtak, miközben a fejem a padlónak ütődött, felfogva a becsapódás erejének nagyját.

Megrohantak az emlékek, miközben ott hevertem, érzésre nagyon hosszú időn keresztül, a szőnyeg mintázatát és a szoba színtelenségét tanulmányozva, és mindenekfelett hálásan azért, hogy egyedül vagyok.
Azt hiszem, el is aludtam ott, de az is lehet, hogy elájultam.

Szerencsére három fiatal, San Franciscó-i ír apáca váltott műszakban segített a fiam, Roan körüli tennivalókban, akit nem sokkal azelőtt fogadtam örökbe, és még icike-picike volt. Miközben már-már eszelős öröm töltött el attól, hogy végre szülő lehetek, miután három öt és fél hónapos magzatot elvesztettem, több mint negyvenévesen idősnek számítottam ahhoz, hogy kisgyerekes anya legyek, és az is biztos, hogy alig valamit tudtam róla, mit jelent pontosan a gyereknevelés.

A következő napokban ide-oda bolyongtam. Egyszer beültem a kabriómba, és megpróbáltam eljutni a kórházba. Fogalmam sem volt, merre járok. Előbb-utóbb egy stoptáblánál találtam magam. A jobb lábam teljesen elgémberedett, és ahogy a zsibbadás felfelé kúszott a lábszáramon, felnéztem a fákra, hallgattam a rádiót, és arra gondoltam, miközben megindultak az arcomon
a könnyek, hogy: Ó, biztosan anthraxmérgezést kaptam! Mindez alig két héttel a szeptember 11-i események után történt. Szerencsére egy arra járó autó sofőrje megállt, és felajánlotta a segítségét, aztán elkísért a házamig. Ott leültem az asztalhoz, és szóltam a dadusnak, hogy rettentően fáj a fejem. Ő azt javasolta, hogy vegyek be aszpirint, ami talán az életemet mentette meg.

Másnap reggel elkezdett csökkenni a testhőmérsékletem. Kivittem egy pehelypaplant a kertbe, és megpróbáltam magamba gyűjteni a napsütést. De képtelen voltam felmelegedni. Felmentem a fürdőszobába, lefeküdtem a fűtött padlóra. Megcsördült a telefon, valaki engem keresett. A kezemet a fejemre szorítottam, ahol a legjobban fájt, elveszetten sírtam-nyögdécseltem, és magamban beszéltem.

Szerencsére be volt kapcsolva az üzenetrögzítő; Mimi hívott. Megpróbáltam kiabálni, de helyette csak rekedt hang szakadt ki belőlem: Mimi, segíts…!

Mimi azonnal erősködött, hogy mentőt kell hívni.

Ehelyett a nőgyógyászomat hívtam; ahogy szerintem nagyon sok ember gondolkozik: biztosan valami női baja van.

A nőgyógyászom hallotta, hogyan nyögök fájdalmamban, és azt javasolta, mérjem meg a vérnyomásomat, ott, és akkor, míg vonalban van. Tartottunk otthon vérnyomásmérőt és defibrillátort, és a házam minden lakója, az alkalmazottakat és a gyerekeket is beleértve, azóta is rendszeresen újraélesztési és életmentő képzéseken vesz részt, hogy szükség esetén naprakész ismereteik legyenek. A vérnyomásom az egekbe szárnyalt, mindkét értéke bőven a százas érték fölötti volt. Az orvos azt mondta, alig néhány percünk lehet, hogy beérjünk a kórházba, ami pár háznyira volt tőlünk, sürgetett és megígérte, hogy a kapu előtt fog várni.
Ő kezelt akkor is, amikor elvesztettem a magzataimat, tudta, milyen törékeny a helyzetem.

Úgy gyömöszöltek be az autóba, mert a lábam már nemigen volt hajlandó rá, hogy a gondolataimat kövesse. Ernyedten nekidőltem ültömben utasoldali ajtónak. Amikor megérkeztünk a California Pacific kórházhoz, egy testes ápoló kinyitotta az ajtót, én pedig kizuhantam, egyenesen meleg, erős karja közé, ahol elájultam. Itt vagyok, eddig bírtam. Valahogy sikerült kitartanom addig, míg a két kar biztonságáig eljutottam.

A segítőim berohantak velem az épületbe, hordágyra fektettek, és azonnal bekerültem a CT alá. Emlékszem, olyan hangos volt, mintha kalapáccsal kezdték volna kifelé verni a koponyámból a gondolataimat.

Miután felébredtem, dr. Jóképű közölte, hogy megérkezett a mentő, ami átszállít a másik kórházba.

– Ott mindent adnak majd, amire szüksége lesz
– folytatta, bátorító mosolyt küldve felém, búcsúzóul.

Két fiatalember emelt fel, és helyezett át egy kerekes hordágyra, én pedig újra elájultam. Miután betoltak a mentőautóba, arra riadtam fel, hogy a hordágy kereke éles hangot ad ki a padlón. A szememet abban az éles fényben kinyitva hirtelen úgy tűnt, mintha a mentős alakját fehér fényglória venné körbe. Nem is tudtam biztosan eldönteni, hogy életben vagyok-e még, miközben újra elvesztettem az eszméletemet.

A Moffitt-Long kórház neurológiai intenzív osztályán tértem magamhoz. Itt nem voltak kórtermek, csak az ápolók központi pultja, körülötte egymástól függönyökkel elválasztott ágyak, amelyek mindegyikén folyamatosan mérték a testsúlyunkat és a testtömegindexünket. Mindenfelé gépek és csövek
– akár egy Fritz Lang-filmben. A gépek fénye és hangja nem hagyott nyugodni. És mindezt a mennyezetről függő tévék képével egybekötve tárolja az emlékezetem, amiknek képernyőjén végtelenítve futnak az ikertornyokba és a Pentagonba csapódó repülőgépekről forgatott videók.

Másnap arra ébredtem, hogy egy fiatal beteghordó tolja végig a folyosón a hordágyamat. Megkérdeztem, hová visz.

– A műtőbe.

– De miért? – Még jobban elfogott a pánik; a pánik, amely egyre inkább alapvető létállapotommá kezdett válni.

– Feltárás céljából agyműtétet végzünk magán.

– De erről senki sem szólt nekem.

– Ó, de hiszen aláírták a papírokat; minden rendben lesz.

Megkértem, hogy egy pillanatra álljunk meg; szükségem volt egy kis időre, hogy felfogjam a szavait, ám azt felelte, nincs rá időnk, mert elfoglalják előlünk a helyiséget. Nem tudtam elérni, hogy megálljon, és azt sem, hogy hívja oda az orvost. Így hát egyetlen dolgot tehettem: összekapartam magamban mindent, és felálltam a mozgó hordágy tetejére. Minden csepp megmaradt erőmre és elszántságomra szükség volt
hozzá.

Ápolók és egyéb kórházi alkalmazottak érkeztek futva.

– A beteg nem akar a műtőbe menni – közölte velük a fiatalember.

Egy ápolónő odalépett, és megkérdezte, miért nem, én pedig azt feleltem, hogy a megkérdezésem és beleegyezésem nélkül akarnak feltáró műtétet végezni rajtam, és anélkül, hogy elmagyarázták volna, ez pontosan mit jelent, mivel jár. Az ápoló azt felelte, kerít egy orvost.

Az orvos futva érkezett, csattogva repült utána fehér köpenyének két szárnya. Utasított, hogy azonnal feküdjek le, és tegyem, amire kértek. Mondhatom, szép kis üdvözlés. Aztán elmondta, hogy valaki aláírta a papírokat, és rendben haladunk. Majd büszkén megmutatta a kezében tartott faxot, amely a People magazintól érkezett, hozzátette, hogy az imént beszélt velük, vázolta nekik a helyzetemet, és pontosan tudta, mi a teendő. (Hamis diagnózist adott nekik, abból dolgoztak tovább.) Úgy tartotta fel a papírt, mint egy talizmánt, mintha attól, hogy le van írva, igazzá válna. Ám nem így történt. Ó, bárcsak igaza lett volna!

Az ápolónőre néztem, aki ugyanolyan hitetlenkedő arcot vágott ezek hallatán, mint én magam: Ez a doki egy címeres ökör. Rádöbbentem, hogy akár vérzik az agyam, akár nem, ezt a zűrzavart kezelnem kell valahogyan – mégpedig ott, abban a szent minutumban.

Még mindig a hordágy tetején álltam, a kórházi ruhából kilógó fenékkel, de nem voltam hajlandó meghátrálni. Az orvos felé fordultam:

– Maga ki van rúgva!

Mire ő:

– Micsoda? Maga nem rúghat ki engem!

Mire az ápolónő ezt felelte:

– Doktor úr, attól tartok, a beteg ezt már pontosan meg is tette – és utasította a beteghordót, hogy gurítson vissza a kórterembe.

Ez a gyors felfogású nővér mentette meg az életemet. Csinos, ötvenegynéhány éves nő volt, aki, mint később rádöbbentem, nem különbözött nagyon sokban attól, akivé én magam is váltam később. Megvolt benne a bátorság, hogy egyenes legyen, és kiálljon mellettem. Olyan tekintéllyel és hozzáértéssel végezte a dolgát, tudva, mit kíván a hivatása, hogy azzal kivívta magának a tiszteletet.

Eddigre a családom összes tagja ott nyüzsgött a neurológiai osztályon: az anyám, az apám, a húgom, és két fiútestvérem, Mike és Patrick. Mindenki döbbent volt, és zavart, hiszen az addigi hírek alapján arra a képre számítottak, hogy „alszik, és nem szabad zavarni”, nem pedig arra, hogy engem anélkül előjegyeztek volna egy feltáró agyműtétre, hogy bárkivel egyeztettek volna.

A szobám valóságos átjáróházzá változott. Szabadon áradtak az indulatok. Az imént kirúgott orvos még mindig a People magazintól kapott faxot szorongatta.
A bátyám, Mike, ökölharcra készült; Kelly, aki ápolónő, orvosi tényeket akart hallani; a barátaim pedig, akik időközben szintén megérkeztek, úgy őrizték a szobát, mint az ajtónállók: a jó embereket beengedték, a rosszakat távol tartották.

Donna Chavous, egy jó barátnőm is ott volt velünk, nem kevés viharos helyzetet átéltünk már együtt, többek között azon a napon, amikor híres lettem. Moziban voltunk, és amikor a film végén kiléptünk az épületből, ott találtuk a nézőközönséget a járdán, akik egy tapodtat sem mozdultak onnan. Lassan világosodtunk meg, hogy minket néznek. Chavous a fülembe súgta, „Fussunk!”, és úgy is tettünk; úgy kilőttünk, mintha az életünk múlna rajta – és igen, a tömeg egyenesen utánunk iramodott. Cikáztunk az utcákon, úttesteken átvágva, mozgó kocsisorok között, végül beestünk egy étterembe, átrohantunk a konyhába, és elrejtőztünk a séf asztala alatt. A tulajdonos bezárta az ajtót mögöttünk, odahajolt az asztal alá, és megkérdezte, miben segíthet. Chavous tequilát kért, én martinit. A tulajdonos, aki jobban tudta, mi történik, mint mi magunk, megkérdezte, hol parkol a kocsink, elküldött érte egy pincért, aztán segített, hogy átjussunk a tébolyult tömegen, és biztonságban hazaérjünk. Chavousszel együtt jártunk harcművészeti edzésekre, miközben egymással versengve hajtottunk a kocsinkkal a dodzsó felé, kihangosítós telefonon beszélgettünk egymással, aztán, elkésve, egymás mellett csináltuk a fekvőtámaszt az öklünkön, hogy beengedjenek minket az órára. Igen, mindig feszegettük a határainkat, és mindig jól mulattunk együtt. Mindig vigyáztunk egymásra.

Most is, egész idő alatt, éjjel-nappal mellettem volt, egy ablakfülkébe behúzódva aludt. A biztonság kedvéért.

Az anyám elszánta magát: nem hagyja, hogy… nos, őt idézem, „hogy bárki baszakodjon a gyerekemmel”. Elege volt. Ezzel a húzással „kurvára messzire mentek”. Dot meg volt rémülve. Annyira, hogy elnémult, mert mélyebb rémület munkált benne minden dühnél, minden humorérzéknél. Mindenen túlmutató rémület, amit még szavakba önthetett volna. Csak ült a függöny előtt. És ült. A táskájával az ölében. Erősen összeszorított szájjal, vad tekintettel, mozdulatlanul, határozottan és ridegen. Ott őrködött, hogy senki, de szó szerint senki ne érhessen hozzám többé a tudomásom és beleegyezésem nélkül.

Megkértem a kirúgott, csattogó köpenyes doktort, magyarázza el, milyen lépésekből állna a javasolt agyműtét. Mélyen megsértődött? Még mindig a faxot lengette, és ismételgette a tizenöt perces limitet. Úgy érezte, nem maradt időnk, és úgy hitte, nekem nem szükséges tudnom mindezt. Én pedig úgy hittem, hogy de igen, szükséges tudnom. Úgy éreztem, hogy megérdemlem, hogy tudjam, mit jelent rám nézve ez a lehetséges agyműtét. Bármily hihetetlen is!

– Leborotválják a hajamat, aztán levágják a felső réteg bőrt. Visszaborítják a koponyámra, vagy eltávolítják?
És a csont? Azt eltávolítják? És hová teszik? Ezen a vidéken gyakoriak a földrengések; egy tálcára teszik vagy egy steril dobozba? És ezután? Mekkora részt távolítanak el a fejemből? Át fogják vágni az idegeket?

Mindig is alapos kérdező voltam. Lassan áradó, átgondolt pánikban tettem fel a kérdéseimet, ami akkor egészen logikusnak tűnt. A doktor türelmetlen volt, bosszús, szemlátomást úgy gondolta, hogy triviális kérdésekkel bombázom, és csak az idejét vesztegeti.
Én ellenben úgy gondoltam, hogy észszerű eltölteni tíz percet azzal, hogy kitaláljuk, merre lesz az agyam a műtét ideje alatt, és utána. Ő úgy érezte, ez puszta nyaggatás. Én pedig rájöttem, hogy jól tettem, amikor kirúgtam.

Ezek után egy csapat kiváló kórházi szakember keze közé kerültem: a neurológiai osztály kutatócsoportja magyarázta el, mik az opciók. Nyugodt hangon közölték, hogy van másik idegsebészük, de aznap nincs bent. Megkérdeztem, nem tudnak-e telefonálni neki. Tudtak. Ezek után az orvoscsapat vezetője, dr. Michael Lawton közölte, hogy ha őt meg akarjuk várni, még egy nap várakozást jelent, mert ide kell repülnie valahonnan. Megpróbáltam rávenni az orvosokat, hogy mondják el, mik a lehetőségek, a százalékos esélyek. Mi történhet? Mennyi vér ömölhet még az agyamba, ha várakozunk további huszonnégy órát? És ez mennyi kárt okozhat? Meghalhatok vagy elveszíthetem valamely érzékemet? És ha igen, melyiket? Az vajon helyrehozható később? Még a szakemberek is olyan keveset tudnak minderről, hogy legtöbbször üres válaszokat kap az ember, még olyankor is, ha épp nem vérzik az agya, és nem rémült. Végül eldöntöttem, várjuk meg a másik orvost.

Másnap reggel besétált az életembe az a zseniális idegsebész. Elmagyarázta nekem és a családtagjaimnak egy relatíve új eljárás lényegét: egy kamerát vezetnének végig a mély combartériámon, majd a medencém fölött, amely a testemen végighaladva eljutna a fejemig, ahol körül tudnának nézni a segítségével a koponyám belsejében.

Ez sokkal jobban hangzott, mint az, hogy a koponyám nagy részét leteszik egy tálcára. Így hát ezt választottuk, és megtörtént a vizsgálat. De így sem sikerült megtalálni a vérzés okát.

Nem sokkal ez előtt a baleset előtt részem volt egy másik, hasonlóan rossz élményben. Végeztek rajtam egy emlőműtétet, és utána az orvos felhívott, hogy eljönne hozzám látogatóba, mert beszélnünk kell valamiről.

Az ilyesmi sosem jelent jót. Azt a napot azzal töltöttem, hogy felkészítettem magam rá, hogyan hajtok majd bele egy téglafalba az autómmal. Természetesen az volt a hír, hogy tumorom van, és az orvos úgy gondolta, akár rosszindulatú is lehet. Az volt a véleménye, ki kell vágniuk, hogy megvizsgálhassák, és meghatározhassam, mekkora darabot távolíthatnak el. Azzal a nyugalommal válaszoltam, amire a találkozónk előtt egész nap készültem, érezve, szükségem lesz rá: Kérem, ha rák, vegyék le mindkét mellemet. Ezért az egyetlen mondatomért Oscart érdemeltem volna.

Mire az orvos:

– Ha több olyan páciensem lett volna, mint maga, sokkal többen életben lennének még ma is.

A tumorról, bár óriási volt, nagyobb, mint a mellem, szerencsére kiderült végül, hogy jóindulatú. Sajnos, ellenben, mindkét mellemben találtak daganatot, és nagy műtétet kellett végezni rajtam, majd egy kis rekonstrukciót is.

Még ebben az időszakban is lábadoztam a műtét után, jobban esett, ha az oldalamon fekhettem. Senki, én magam sem gondoltam arra, hogy ezt megemlítsem az újabb orvosi beavatkozás előtt, és nem is vizsgáltak meg alaposabban. Utóbb kiderült, hogy ebben a pozícióban a vér a koponyám egyik oldalán gyűlt össze, és ez összezavarta az orvosokat, megnehezítve, hogy meg tudják határozni a vérzés forrását.

Abban egyeztek meg végül, hogy kisebb agyvérzésem volt, amely magától megalvadt. Ami azt illeti, dr. Seggfej is ezt mondta a sajtónak. Még mindig olyan erős fájdalmaim voltak, hogy folyamatosan csöpögött az infúzión keresztül az ereimbe a Dilaudid, ami nem más, mint egyfajta szintetikus heroin. Hol eszméletemnél voltam, hogy elájultam. Nem tudom, hogy álmomban, kómában, vagy a gyógyszer miatt-e, de a Bridge Over Troubled Water című dal zsongott a fejemben, sőt néha mintha láttam volna magam, amint színes textilhalmokon hullok keresztül. Máskor a Cinema Paradisóból származó jelenetek játszódtak le előttem, néha pedig női hangot hallottam. Egy Pat Kingsley nevű nőé volt, akivel valamikor együtt dolgoztam, és nagyon kedvesen, megnyugtatóan beszélt hozzám.

Ez már az ötödik nap volt, amit vérző aggyal, élet-halál közt töltöttem. Több időt töltöttem „alvással”, mint amennyit ébren voltam. Az első elesésem óta nem ettem semmit. Akárhányszor felriadtam, a plafonról függő tévékészülék képernyőjén repülőgép-katasztrófákról szóló képsorok és terrorriasztások futottak – az olvasó is emlékszik azokra a színekre? Sokszor nem tudtam biztosan, mi a valóság, és mi a saját rémálmom. Szenvedés vett körül. Még ekkor is az intenzív osztályon feküdtem. Mi, akiket ott ápoltak, mind az életünkért küzdöttünk. Mindenfelől hangos sírást, fájdalmas nyögéseket, nyüszítést, imádkozást, sikolyokat lehetett hallani.

Néhány nap elteltével már képtelen voltam felállni, tisztán gondolkodni, vagy egyáltalán működni. A mérleg tanúsága szerint, amelyen az ágyam állt, a testtömegem tizennyolc százalékát elvesztettem. Ám ennek dacára, az volt az érzésem, hogy az alkalmazottak közül néhányan azt gondolták, csak tettetem a betegséget. Hiszen színésznő vagyok, satöbbi, satöbbi – azaz szakmámba vág. Vannak, akik úgy képzelik, ha valaki színészkedni tud a kamera előtt, akkor a hétköznapjain is játszik. Sokan elfelejtik, hogy amikor egy színész dolgozik, akkor olyan szerepet játszik el, amit mások írtak, és jó néhány szűrőn keresztülmegy a szöveg, mire rámondják, hogy elkészült, el lehet játszani. Eddigre már túlságosan kimerült és zavart voltam hozzá, hogy újra és újra elmagyarázzam nekik. Egyre rosszabbul láttam és hallottam. De létezett egy általános konszenzus, hogy jobb lenne, ha szépen hazamennék, és felhagynék a szimulálással.

Egy ápolónő bejött, megfürdetett, és megmosta a hajamat. Ez a kedves gesztus nagyon sokat jelentett nekem, mert eddigre már senki sem akart hozzám érni, kivéve Stephanie Pleetet, a barátnőmet, aki be-bejött hozzám, és fogta egy kicsit a kezemet, meg simogatta az arcomat. Valahogyan megérezte, milyen nagy szükségem van rá, hogy megérintsenek. Szerintem mindenki más azt hitte, rajta kívül, hogy túl törékeny vagyok hozzá.

És itt kezd igazán furcsává válni a történet, kissé habozom is megosztani az olvasóval. Ám eközben azt akarom, hogy ti is higgyetek magatokban és az ösztöneitekben, bármilyen formában adnak is hírt magukról. Tehát, íme.

Egyik éjjel arra ébredtem, hogy Lela nagyanyám áll az ágyam lábánál. Tudom, hogy ez teljesen észszerűen hangzik, eltekintve attól, hogy addigra már harminc éve halott volt. Nagyon szép volt. Jó volt az illata; mindig Shalimar parfümöt viselt, a Guerlaintől. A legjobb ruhái voltak rajta: kedvenc kosztümje és kalapja.

Így szólt:

– Nem tudjuk, pontosan mi a bajod – de dolgozunk rajta. Bármit teszel is, a nyakadat ne mozgasd – és ezzel eltűnt.

Megfogtam a játék mackót, amit apám hozott be nekem, cikcakkban átcsúsztam az ágy szélére, és a mackót a nyakam alá tömtem, hogy NE MOZDULJAK MEG. Bármi történjen is, odarögzítettem magam. Nem gurultam az oldalamra.

Mimi is eljött a kórházba, mert azt hitte, kieresztettek. Egészen addig vezette a háztartásomat, rajta tartotta a szemét a fiamon, és a család többi tagján. Azt suttogtam neki:

– Haldoklom! Érd el valahogyan, hogy tegyenek értem valamit! Meghalok! Mimi, kérlek, segíts!

Abból, ahogy rám nézett, bárki láthatta volna, mennyire óriási kérés ez tőlem. Mimi még félénkebb, mint én, ami nem kis szó, mert én, ha épp nem foglal le, hogy Sharon Stone legyek, kifejezetten félénk természetű vagyok. De azt is látta, hogy komolyan kérem, nagyon nagy szükségem van rá, élet-halál kérdése. Mindenkivel beszélt, a családtagjaimmal, a barátaimmal, és az orvosokkal is. Azt mondja, hogy miután előadott egy „full Shirley MacLaine”-t az ápolóknak, mindenki beleegyezett, hogy elvégeznek egy új angiogramot, ami azt jelentette, hogy egy új kamerát vezetnek végig a combartériámon, ezúttal a másik oldalon. És miután végigkúszik a cső a bőröm alatt, újra körülnéznek vele az agyamban.

Azt mondták, hogy egy fél-háromnegyed órás eljárásról van szó. Miközben kimondták, olybá tűntek, mint akik ezennel megtalálták a módját, hogyan szabaduljanak meg ettől a fura hírességtől, és úgy, mint akik mossák kezeiket. De aztán úgy esett, hogy amikor ismét benéztek a koponyámba, kiderült, hogy a jobb oldali vertebrális artériám, amely összeköti az ember fejét a hátgerincével, szétszakadt, és szivárgott belőle a vér az arcomba, az agyamba, a fejembe és a gerincembe. Súlyos agyvérzésem alakult ki eddigre. A vérzés kilencedik napján jártunk.

Már fel sem lehetett ébreszteni, hogy konzultáljanak velem. Túl messzire haladt a folyamat. A családtagjaimnak súlyos döntéseket kellett hozniuk. Értelmezhetetlen orvosi és etikai kérdésekkel szembesültek, miközben azt is megmondták nekik, hogy bármiképp határoznak is, bármelyik megoldás azonnal a halálomat okozhatja. Az artéria bármelyik pillanatban teljesen átszakadhat, és meghalok, vagy szétszakadhat, és megalvadhat a vér. Csövekkel pótolva az artériát, megóvhatják az életemet, de a folyamat meg is ölhet. Mindeközben a vér tovább ömlött az agyamba, gerincembe és az arcüregembe,
és egyre erősebben. Bárhogyan is, egyetlen százalék esélyem maradt rá, hogy életben maradok.

És a családom remek munkát végzett. Összetartottak, ahogy mindig, ha egy igazán jelentős helyzet megkívánta. Az apám kiskorunkban megtanított minket egy fontos leckére: A család olyan, mint egy kéz: ha egy ujját levágják, az egész vérzik. Ez a tudás mindig jól szolgált minket. Kilenc órával később vertebrális artéria nélkül gurítottak ki a műtőből, a helyére huszonhárom platinacsövet építettek be.

Azzal a gondolattal tértem eszméletre a szobámban, hogy a nagyanyám megmentette az életemet. A kezét a családtagjaim vállán nyugtatva, mindnyájunkat keresztülvezetett az eseményen. Az anyám is fogta a kezemet, és simogatta az arcomat anélkül, hogy belépett volna a műtőbe; a húgom tartotta kezében a szívemet, és a nevemben hozott kemény, modern döntéseket; az apám úgy őrzött mindent, és úgy óvott mindenkit, ahogy csak az apák tudják. Mimi túllépett eredendő félénkségén, és ő lett a jobbkezem. A barátaim sziklaerős kitartása és szeretete tartott meg a földön.

Miközben abban a legelső kórteremben, a sürgősségi osztályon feküdtem a fehér fényben fürödve, sok olyan embert láttam magam előtt, akik már átlépték a határt. Elmesélték, milyen lesz. Biztonságban éreztem magam, mérhetetlen biztonságban… de aztán mégis visszahúzott valami ebbe a világba. Zavarba ejtő és kíméletlen élmény volt, de azt megtanultam belőle, hogy nem vagyunk annyira távol a szeretteinktől; és ők sincsenek távol. Nem veszítjük el a szeretetüket. Mi, együtt vagyunk a szeretet.

Azok, akikkel együtt, és akikért megmaradtam, fontos leckét adtak, tanáraim, vezetőim lettek. És nem csak azok, akikkel könnyű bánnom: akikért életben vagyok, szeretettel és fénnyel teli világot jelentenek. Ti vagytok számomra az ok. Azok, akik azóta érkeztek az életembe hasonló történetek szárnyán, a sorsom különféle fázisaiban, fényt gyújtanak a világomban. Azt hittem, ott, a tévészobában, a kertet kémlelve, hogy nincs részem a szeretetben, de nem volt igazam. Csak nem úgy, ahogy elképzeltem: számomra nem ugyanaz a szeretet története, mint amit már sok milliószor meséltek újra és újra sokunknak, és amivel összehasonlítva minden más olyan parányinak és jelentéktelennek tűnik.

Rájöttem, hogy a szeretet, a valódi, az igazi szeretet ennél sokkal több. Nem, nem ugyanazt a tündérmesét hallgattam meg újra. Valódi életet kaptam.

Hol az otthon

Kellyvel van egy közös viccünk, amivel válaszolni szoktunk, amikor az emberek afelől kérdezősködnek, hol nőttünk fel. Azt szoktuk felelni erre, hogy Pithole és Tidioute  közt, ami valójában nagyjából igaz. De mostanában mindig arra gondolok, hogy a Naivitás és a Remény között. Közelebbről: a Meadville város határát jelző tábla előtti házban éltünk gyerekkoromban.

Elég kemény élet folyt ott. Bárok, templomok, cipzárgyár és az Erie Lackawanna vasútvonal. Ezek, arrafelé, végtére is, kikötővárosok voltak, ahol ki-be utaztak a prostik, a dílerek, a vonatokból kiáradt sok más rossz, aztán távozás után senki sem nézett vissza. Természetesen létezett emellett elit iskola is, az Allegheny College: olyan magas volt a tandíj, hogy azt a helyi lakosok közül senki sem engedhette meg magának. Ebbe az intézménybe más városból származók jártak. Olyanok, akik fontosabbak voltak nálunk.
Én Saegertownba jártam, a szomszédos, kisebb városba, ahol még közlekedési lámpa sem volt. Mindkét település amish területen állt, a szekerek, főkötők és szakállak vidékén.

A tejestől vettük a tejet, a zöldségeket a félhektárosnál valamivel kisebb konyhakertben szedtük, ahol anyám kézzel ültette a terményeket. Hozzá a fehérjét pedig apám mindenkori vadászzsákmánya szolgáltatta. Telente őzet és vadnyulat ettünk, tavasszal és ősszel pulykát meg pisztrángot. Amikor a PETA szóvá tette, miért viselek szőrmét, mélyen megdöbbentem. Hiszen maga Karl Lagerfeld is azt mondta egyszer nekem: Drágám, ez az eredeti textília.

A hóövezetben laktunk, az észak-amerikai Nagy-tavak közelében, ahol telente előfordult, hogy a havat ablakmagasságig felérő kupacba hordta a szél, ilyenkor valamelyikünknek az ablakon át kellett kimásznia a házból, hogy ellapátoljuk az ajtó elől a havat. A hó később latyakká változott: barnás, folyékony masszává, amely jégből, sárból, hóból és nyomorúságból állt. Ekkoriban a férfiak kalucsnit – nagy, fekete, cipzárral záródó, gumiból készült felsőcsizmát – hordtak a cipőjük vagy csizmájuk fölött. Szexi viselet. Később a latyak ismét jéggé szilárdult, és mielőtt megérkezett volna a tavasz és az olvadás, egy ideig jégpáncél feszült az utakra, járdákra, veszélyessé téve a közlekedést. Akkoriban nagyon sokan meghaltak autós, és még gyakrabban motoros balesetekben. Még manapság is igaz ez.

A tavasz mindig nagy megkönnyebbülést hozott. Szeretem a pennsylvaniai tavaszt, amit számomra talán a tulipánok szimbolizálnak legjobban. Szeretem a természetet. Gyerekként imádtam fel-le szaladgálni a házunk melletti nagy szurdokban. A lent tátongó völgy volt a nagy elválasztóvonal – a városok közti választóvonal. Szóval miközben nem volt igazán nagy, jelentőségében mégis nagynak számított.

Én, és a testvéreim, Mike, Pat és Kelly mindenesetre hatalmasnak láttuk. Kelly tinédzserkorában rendszeresen kimászott az ablakon, aztán a háztetőről leugorva elszökött bulizni. A húgom mindig is egyéniség volt – gyerekként és mindmáig. Ha valahol buli van, Kelly vagy jelen van, vagy ő a vendéglátó. Ha művésznevet választana, csakis Kelly Party lehetne. A legkülönlegesebb ötletei mindig bulikkal kapcsolatosak: nem szokatlan tőle, hogy a medencéjében szinkronúszók mulatnak, de az sem, hogy olyan jelmezes partit ad, ahová például mindenkinek kelet-indiai ruhában kell érkeznie, és ízelítőt kaphat az adott kultúrából. Arról is sokat álmodozik, hogy világot láthat. Kelly úgy viseli
a tollboákat, mint mások a karórát.

Szerencsésnek mondhatom magam, mert Mike a testvérem. Mindig is úgy gondoltam, hogy a menő csajoknak bátyjuk van. Hiszen így tanulja meg, milyen fiúk társaságában lógni. Én úgy nőttem fel, hogy fiútársasággal lógtam. Képtelen voltam elszakadni tőlük. És ez ma is igaz. Hiszen ők csinálják a jó dolgokat! Ki akar vásárolgatni, amikor sportolhat is, vagy a kocsijával száguldozhat, de degeszre is zabálhatja magát, vagy épp a kanapén bóbiskolhat, miközben a tévében golfközvetítés van?

Mike újságkihordóként dolgozott, és én ezt is annyira menőnek tartottam, hogy mindig vele szerettem volna tartani. Egy csodás reggelen aztán elhívott magával. Nagyon korán felkeltünk, és Mike előkészítette az én újságkihordó táskámat, amit ő maga varrt. Szám szerint pontosan egy példány volt benne a Meadville Tribune-ból, amit akkoriban még Tribune-Republicannek hívtak. A konyhaasztalnál reggeliztünk. Az ablak előtt hatalmas orgonabokor nőtt, és miközben a gabonapelyhünket ettük, egy nagy szajkó leszállt az ablakpárkányra. Azóta is élénken emlékszem a szajkó kékjére meg a lila orgonákra, és nem kevésbé arra, hogyan szorítottam a kihordásra szánt újságpéldányt adrenalintól dübörgő szívvel a mellemhez.

Később, amikor Mike zűrbe keveredett, és az egész világ zűrzavarosnak látszott, amelyben mintha mindketten elveszetten járkáltunk volna, ez az emlék vitt tovább. Biztos voltam benne, hogy Mike, aki egyszer újságos táskát varrt egy ötéves kislánynak, csak jó ember lehet, és e mellett a vélemény mellett kitartottam. Most, sokkal idősebb korunkban már pontosan tudom, hogy azért vagyok az, aki ma vagyok, mert az ő szárnyai alatt cseperedtem – vigyázott rám, rábeszélt a merészebb döntésekre, segített barátokat szereznem, amikor ügyetlen voltam ebben, és mindig mellettem állt, védelmezett – az a régi kék szajkó szimbolizálja mindazt, amit értem tett.

Patrick az öcsém. Emlékszem rá kisbabakorából: rettentő izgalmas volt. Egy kisöcs! Sárga műanyag kamionnal játszottunk. Belefektettem a hátuljába. Aztán húztam, és toltam, miközben beszorítva feküdt a szűkös műanyag ágyban a kamion hátuljában. Száguldottunk; a levegő végigsöpörte a bőrét és jó érzésnek találta, nevetett. Nem tudtam, hogy rosszat teszek. A kisbaba be volt oda préselve, és a pelenkája is elcsúszott oldalra, de én csak húztam-toltam szaladva, és egy dalt énekeltem neki, amiről úgy gondoltam, tetszhet neki; hiszen én vigyázok rá, nekem kell gondoskodnom róla, hogy jól érezze magát. Boldog voltam, hogy van egy kisöcsém. Hétéves voltam.

De aztán egyszer csak kitörtek a sárga lécek a kamion jobb oldalán. Mintha lassított felvételen láttam volna, ahogy szanaszét záporoznak a műanyag szilánkok, miközben a kisbaba lezuhant, a teljes, tizenöt centis magasságon át, a szőnyegpadlóra. Addig úgy rohantam, mint… nos… azt szerettem volna, hogy úgy száguldjak, mint Jesse Owens, de abban a pillanatban inkább Jackie Mason módjára rohant meg a rémület és a pánik. Megpróbáltam elkapni a kis testet, miközben egyfolytában megfelelő alibi után kutatott az agyam. De a baba úgy esett le onnan, mint egy krumpliszsák. Még csak nem is sírt. Én biztos voltam benne, hogy meghalt.

Rémülten és fájó szívvel vettem tudomásul, hogy hétévesen babagyilkossá váltam. A mai napig hordozom magamban az esemény nyomát. Anyám ekkor berohant a szobába.

– Jézusom, egy nyomorult percig nem lehet magadra hagyni? Mi a francot csinálsz?

Jó kérdés volt: mi a francot csinálok? És vajon valaki elárulta-e akkor, hogy a krumpliszsák életben van? Vagy a büntetésem fontossága nagyobb volt? Anyám felemelte a kisbabát a földről, aki megnyikkant, én pedig majdnem hánytam.

És aztán ez az én kis bébiöcsém nőni kezdett, megtermett, helyes laklivá cseperedett: tudják, az a hatalmasra nőtt, jóképű, kevés szavú típus, akitől a lányok és a fiúk is tartanak egy kicsit, mert nem igazán értik, hogy nőhetett ekkorára… plusz a fiúk azt sem, miért van annyira odáig minden lány ezért a csendes fickóért. Okos volt, remek humorérzékkel – és a betűket fordítva írta.

Azokban az időkben nem kevés időbe telt, mire rájöttek, hogy ez a diszlexia nevű jelenség megnyilvánulása, ami néhány különlegesen okos gyereknél is előfordul. Ma tanulási rendellenességnek hívnák. És egy idő után mindenki tanácstalan volt miatta, dühös és rémült. Sokat bántották emiatt az öcsémet. A visszafelé írás miatt sok nehézsége volt az olvasással is, meg azokkal a tanárokkal is, akik nem kezelték kedvesen miatta. Változatos módszerekkel gyötörték, buta feliratú papírcsákóban állították ki a tábla elé, az osztálytársaival szemben.
A seggfejek! Megdöbbentő látni, hogy igazából mennyien lelik örömüket abban, hogy gyereket alázzanak meg. Gyanítom, ennek forrása nem lehet más, mint a bizonytalanság feneketlen kútja. Mindenesetre az öcsémet nagyon félénk emberré tették azok a tapasztalatok.

Én pedig mindeközben egyszerűen biztosra vettem, hogy azért történt így, mert annak idején kiejtettem abból a műanyag kamionból. Egyszerűen meggyőződésem volt, hogy ez az én hibám, és hogy soha semmi nem teheti jóvá, hogy ezt tettem az öcsémmel: miattam írja visszafelé a betűket. Nagyon szégyelltem magam. Nem volt orvos, aki képes lett volna kirángatni ebből a hitemből, hiába magyarázták, hogy ezt a problémát nem okozhatja az, hogy egyszer egy kisbaba tizenöt centit zuhanva leesett a szőnyegre. Nem éreztem jobban magam semmivel. És a statisztikák sem segítettek rajtam; mélyen a lelkembe ivódott, hogy ennek a jelenségnek valamilyen oka kell hogy legyen, hiszen Patrick minden más szempontból egyszerűen tökéletesnek tűnt. Négyünk közül ő a legrendesebb. A legkedvesebb,
a legnagylelkűbb, a leggyengédebb szívű ember, akit csak ismerek. És az egyik legjobb barátom.

Amikor gyerekek voltunk, apánk épített nekünk egy kunyhót az öreg tölgyfára. Falécekből ácsolt lépcsőn másztunk fel az emeletes ágyakig. Ezek fémcsövekből készültek, amelyekre katonai ponyvákat terítettünk. Alváshoz kihúztuk őket, amikor pedig fent játszottunk, babáztunk vagy kártyáztunk, visszatoltuk őket a becsukott ágydeszkával együtt. A kunyhónak hátsó ajtaja is volt, ahonnan egy vaskos kötél lógott le, rajta nagy csomókkal, hogy megkapaszkodhassunk rajta, és a lábunkat megtámaszthassuk, úgy lendüljünk át a szurdok túloldalára, azaz a másik városba, Meadville-be.

Pár évvel később a fába belecsapott a villám. Az apám ott állt alatta éppen akkor, őt is érte a csapás. Egy másik villám pedig, néhány évvel később, engem is megkeresett. Éppen az egyenruhámat vasaltam, amit a Big Boy étterem pincérnőjeként hordtam akkoriban. Az egyik kezem a csapon, a másikkal a vasalót tartottam, és éppen megtöltöttem vízzel a kerti kútból, amikor a villám telibe találta a kutat. Átrepültem a konyhán, neki a hűtőszekrénynek. Az anyám sikított, és adott egy nagy pofont.