Table of Contents

- BEVEZETŐ

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- NYOLCADIK FEJEZET

- KILENCEDIK FEJEZET

- TIZEDIK FEJEZET

- TIZENEGYEDIK FEJEZET

- TIZENKETTEDIK FEJEZET

- TIZENHARMADIK FEJEZET

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET

- TIZENHATODIK FEJEZET

- TIZENHETEDIK FEJEZET

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET

- HUSZADIK FEJEZET

- HUSZONEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONKETTEDIK FEJEZET

- HUSZONHARMADIK FEJEZET

- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

- HUSZONHATODIK FEJEZET

- HUSZONHETEDIK FEJEZET

- HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

- HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

- HARMINCADIK FEJEZET

- BEFEJEZÉS

Katalina S. Miller

A KÉT VILÁG

© Katalina S. Miller 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-541-4

Borító: Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 06.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Katalina S. Miller szerzőtől:

- A remény útja

- Az átutazó szerelme

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Tartalom

BEVEZETŐ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

BEFEJEZÉS

BEVEZETŐ

Sötétség uralkodott eme kietlen világban, ahol a fény képviselői háttérbe kényszerültek mindaddig, míg újra isteni jelet nem kapnak. Mítoszok és mendemondák korszaka volt, egyedüli kapcsolatuk a valósággal a mesék birodalmán át vezetett. Az olvasás, az írás elfeledett tudománnyá vált, csak kevesen ismerhették titkait. Már a dédszülők sem emlékeztek a tudás magasztos voltára, mely felszabadította a lelket és a szellemet. Az őseik még naponta használták egykor, mostanra azonban teljesen feledésbe merült. Csak szájhagyomány útján ismerték történelmüket, a mesékből, melyek olyan távolinak tűntek, hogy legfeljebb csak az álmaikban láthatták viszont.

Kísértetiesen zord idő köszöntött a Shenandoah erdő lakóira, ahol már jócskán fagypont alá csökkent a hőmérséklet. Már a baglyok sem huhogtak, a medvék sem kóboroltak, de még a kígyók sem sziszegtek aznap. Minden élőlény elrejtőzött erdei otthonába, mert fázott, éhezett, s nem talált élelmet sehol sem. A sűrű sötét erdőben, szinte mindig éjszaka volt. Hiányzott a jótékony napsütés, az éltető energia. Legfeljebb négy-öt óra szürkült világosság jutott egy napra, amely nem kedvezett a természetes környezetnek. Már száz éve nem láttak igazi napsugarat, már azt sem tudták milyen lehet. Csapadék is ritkán esett, ezért a lakosság általában nélkülözött, igen gyakran betegeskedett. Nem tudták mi okból kellett így lennie, mi vezethetett idáig. Kevesen maradtak a bolygón, tudomásuk szerint csak néhány kisebb csoport élte túl az elszakadást, amely hatalmas veszteséget hozott népüknek. Segítség nélkül képtelenek voltak változtatni helyzetükön, mivel sem erejük, sem kellő tudásuk nem volt hozzá. A fagyos levegő megdermesztett mindent, még az emberek szándékait is.

A fák árnyékában egyszer csak egy fényvillanás látszott, olyan nagy világosság, amelyet ritkán láthat az erdő. Egy aranyhajú, égszínkék szemű karcsú fiatal nő állt a ragyogó fényben, majd kilépve onnan, hajszíne hirtelen vörössé vált. Csodás kék szemei zöldre változtak, de a lány semmit sem veszített eredeti szépségéből. Egyszerűen más lett, mint előtte, alkalmazkodott a világhoz, amelybe lépett. Világoskék köpenye éppúgy átalakult, ahogyan a külseje, immáron pirossá. Az avatatlan ember azt hinné boszorkány, de ez csak előítélet volna. Semmi sem az, aminek látszik. A fiatal nő határozott léptekkel elindult a sötét erdő belsejébe, mint aki pontosan tudja hová tart. Nem volt benne félelem, sem bizonytalanság, már jól ismerte az erdő minden fáját.

Alig fél órával később egy roskatag kicsiny kunyhó ajtaján kopogtatott. Az ajtó hamarjában kinyílt, és egy megtört középkorú nő hálásan hajolt meg előtte.

— Köszöntelek! – mondta szerényen, de méltóságteljesen. — Az égiek küldtek – mondta könnyes szemekkel az asszony.

— Üdvözöllek Maria! – köszönt csendesen a fiatal lány, majd azonnal a beteg ágyához sietett. — Mióta lázas a gyermek? – kérdezte, miközben óvatosan megérintette a kislány homlokát. Paulina verítékben úszott, és úgy reszketett a teste, mint a nyárfalevél.

— Több napja hölgyem – felelte kétségbeesetten a nő. — Sehogy sem tudom levinni a lázát – mondta nyugtalanul, hiszen már sokadik alkalommal viselte gondjukat az erdő titokzatos jótevője.

— Hamarabb kellett volna jönnöm – mondta sajnálkozva a lány, majd gondterhelten összevonta a szemöldökét. — Úgy tűnik csúnya fertőzése van. Evett valamit, amit korábban nem? – kérdezte a gyógyító.

— Nem tudom – felelte a nő. — Sokszor elmegy hazulról engedély nélkül, bármit magához vehetett – mondta aggodalommal a hangjában.

— Hány napja nem ettek? – kérdezte a lány együttérző szemekkel. Az asszony nem volt képes válaszolni, mert olyan régen volt, hogy már nem is emlékezett rá. Csak lehajtotta a fejét és mélységesen szégyenkezett a történtek miatt. — Nem a te hibád. Valószínűleg Paulina megevett valamit, ami fertőző. Nem kell aggódnod, segítek! Minden rendben lesz – mondta a lány, és óvatosan leült a kislány mellé.

— Hogyan gyógyítod meg? – kérdezte riadtan.

— Előbb energiával feltöltöm, hogy képes legyen leküzdeni a fertőzést, majd elaltatom, mert az alvás rendkívül jótékony hatású – válaszolta a kérdésre.

— Meggyógyul hát? – kérdezte az asszony reményteljesen, mire a fiatal lány csak bólintott. A jótevő, mély levegőt vett, majd jobb kezét a kislány fejére, míg bal kezét a gyomrára helyezte. Meditatív állapotban végezte Paulina gyógyítását, miközben a kezéből jótékony smaragdzöld energiahullám áramlott a beteg testébe. Perceken belül érezhetően javult a kislány állapota, s hamar mély álomba szenderült. Amikor a gyógyítás befejeződött Maria hálásan csókolt kezet a fiatal lánynak.

— Erre semmi szükség – mondta alázatosan a mennyei küldött. — Nem kell hálálkodnod – emlékeztette az asszonyt.

— Nélküled már mind halottak lennénk – jegyezte meg. — Hálával tartozunk neked – mondta mély meggyőződéssel. — Ha a férjem, Ivan itthon volna, ő sem mondana mást.

— Ne törődj most ezzel! Az a legfontosabb, hogy a gyermek meggyógyuljon. Ezúttal is hoztam nektek élelmet – mutatott a kosarára. — Néhány vekni kenyeret, pár üveg lekvárt, tejport és levesport, amelyhez fel kell forralnotok a forrás vizét. Ne feledd, ez nagyon fontos! – emlékeztette a nőt.

— Igen, úrnőm. Úgy lesz, ahogy kéred – mondta engedelmesen Maria. — A kislányom mikor ehet? – kérdezte, amint a mélyen alvó gyermekre tekintett.

— Paulina sokáig fog aludni. Amikor felébred, egyelőre csak levest adj neki, és pár falat kenyeret. Nem szabad megterhelni a gyomrát. Szép apránként növelheted az adagját – adta ki határozottan az utasítást. — Néhány nap múlva, ismét meglátogatlak titeket, hozok élelmet és gyümölcsöt – ígérte meg a fiatal lány, majd kipakolt a kosarából, és elindult az ajtó felé. — A legfelsőbb jó vigyázzon rátok! – mondta szeretettel, majd vigasztalóan átölelte Maria-t. A szegény erdei asszony egy pillanatra elérzékenyült, és a lány vállára hajtotta a fejét.

— Áldott légy úrnőm! Mindent köszönünk – búcsúzott el tisztelettudóan, miközben néhány hálás könnycsepp végig gördült az arcán. Mielőtt a fiatal jótevő távozott volna, kedvesen megsimogatta az alvó Paulina Robinsont, abban a reményben, hogy amikor visszatér, már teljesen egészséges lesz. Boldoggá tette a tudat, hogy ismét alkalma volt segíteni egy rászoruló családon, olyan embereken, akik önhibájukon kívül kerültek ilyen nehéz helyzetbe.

Ahogy a fénykapu felé tartott, egy teremtett lélekkel sem találkozott az útja során. Amint közelebb ért az átjáróhoz, az azonnal megnyílott előtte, és a külseje kezdett ismét átalakulni. A sötét világ szennyes energiájától villámgyorsan megtisztult a fényzuhanyban, és elindult haza a magasabb dimenzióba.

A visszatérése rendkívül gyors volt, mint ahogy általában. Szinte fel sem ocsúdott, s máris a város határánál találta magát. A barátnője már ott toporgott a titkos átjáró közelében és türelmetlenül várt rá. Láthatóan felettébb nyugtalan volt.

— Már meghaltam az aggodalomtól – mondta izgatottan. — Ajsa! Nem tudom, meddig bírom ezt a feszültséget. Attól félek, egy napon, mindketten lebukunk majd – aggodalmaskodott Fiona Ryder, a legkedvesebb barátnője és bizalmasa.

— Ne aggódj! Te nem halhatsz meg. A mi világunkban a

halál nem létezik – emlékeztette őt Ajsa, majd baráti mozdulatokkal megölelte a háborgó lelkű leányt. — Túl sok időt áldozol a történelmi könyvekre, korlátozni kellene a könyvtári belépődet – jegyezte meg elnézően.

— Te könnyen beszélsz, folyton utazgatsz – tett szemrehányást a lány. — Megadatot neked a dimenziók közti átjárás izgalma, de számomra csak a könyvtári könyvek maradtak – mondta sajnálkozva.

— Ugyan már Fiona! Jól tudod, hogy ezernyi szórakozás közül választhatnál, de neked mégis ez a kedvenced – nevetett Ajsa. — Hiába is tiltakozol ellene. Imádod a szerelmes könyveket, és a fantázia világát – állapította meg a lány.

— Jó, jó! Ez mind igaz, hiába is tagadnám – ismerte el. — Ez tesz boldoggá – tette hozzá elgondolkodva.

— Szeretnél szerelmes lenni? – kérdezte Ajsa nagy kíváncsisággal. — Tudod milyen bonyolult egy párkapcsolat, és milyen szigorú elvekhez és szabályokhoz kötött. Nem biztos, hogy még nekünk való volna. Talán majd pár száz év múlva megérünk rá – mondta ki hangosan a gondolatait Ajsa, miközben elindultak a város felé.

— Szerintem értelmetlen annyit várni rá – ellenkezett Fiona. — A tapasztalatból tanulunk a legtöbbet – győzködte a barátnőjét.

— Megfelelő partner is kell hozzá – válaszolta Ajsa, miközben a város főkapuja egyszer csak megnyílt előttük.

ELSŐ FEJEZET

Belépve a csodaszép városba, Ajsa boldogan fellélegzett. Össze sem lehetett hasonlítani a sötét birodalommal. Bár fizikailag egyazon bolygón éltek, annak egy magasabb dimenziójában, az életük mégis egészen más volt. Pedig, ők sem számítottak túl fejlett társadalomnak, hiszen a felsőbb régiókban náluk sokkalta modernebb életközösségek is léteznek. A magasabb világok követei időnként meglátogatják őket, és elmesélik nekik a legújabb fejlesztéseiket és vívmányaikat. Leginkább azonban a teremtőhöz való csodálatos kapcsolódásukat, amely hatalmas boldogságot hozott népüknek. Elméletben ismerték ennek a folyamatát, de a megélésétől még nagyon távol voltak.

A sötétben élő testvéreik, alig több mint háromszáz évvel ezelőtt, lemaradtak az evolúciós fejlődésben, úgy 2050 tájékán, mivel a kapzsiság, a pénz, a gonosz cselekedetek rossz irányba befolyásolták őket, egy olyan fontos történelmi pillanatban, amikor a szellemi fejlődésüket kellett volna előtérbe helyezniük. Minden jel és esemény kedvezett a szintlépésnek, de sokan nem tulajdonítottak ennek jelentőséget. Ez a társadalmi réteg hosszú időre lemaradt a felemelkedésről, és nem csak, hogy lemaradt, de visszafelé is csúszott az evolúciós lépcsőn. Ennek a történelmi eseménynek a szomorú következményeit minden alkalommal láthatta a harmadik dimenziós létsíkon, amikor látogatást tett odaát. Az ott élők tévedésből azt gondolják, hogy egy felsőbb hatalommal rendelkező lény, aki angyali minőségben jár közöttük. Ajsa hiába próbálta elmagyarázni nekik valódi kilétét, valahogy mégsem akartak hinni neki.

Egy idő után már feladta a küzdelmet, helyette meghagyta őket a saját hitükben, és úgy segített nekik, ahogyan tőle tellett.

A szülei előtt természetesen mindezt titokban tartotta, nem akarta, hogy aggódjanak miatta. Komoly következményei volnának, ha fény derülne a szokatlan látogatásoknak. Többé nem mehetne a harmadik dimenziós világba, és segíteni sem tudna az ott élő embereken. Egyedül csak Fiona Ryder barátnője volt beavatva a titkaiba, aki rettentően aggódott a lány tevékenysége miatt. Sokat kutattak az utóbbi hónapokban az után, hogyan lehetséges, hogy egyedül csak Ajsa képes átlépni a másik világba, de egyelőre még nem találtak rá ésszerű magyarázatot.

Ahogy elhaladtak a meditációs központ mellett, váratlanul felbukkant a lány édesapja, Samuel Clan. A férfi, neves politikusnak számított, híres volt a kivételes diplomáciai érzékéről és az emberségéről. Ajsa nem hagyhatta figyelmen kívül édesapja kíváncsi tekintetét.

— Hová, hová kislányok? – kérdezte a férfi. — Már kezdtem aggódni, úgy eltűntetek – jegyezte meg találóan.

— Tudod édesapám, ezek a történelmi regények sok időt elvesznek az életünkből. Nem lehet őket megunni – magyarázta angyali ártatlansággal a lány, miközben ellenálhatatlanul nézett a férfira. — Sokat tanulhatunk belőle.

— Csak óvatosan azokkal a könyvekkel! – mondta Samuel némi aggodalommal a hangjában. — Olyan korszakokat idézhetnek meg, amely valóban izgalmas lehet, de ugyanakkor rendkívül veszélyes. Csak emlékeztetnélek titeket a 2050-es nagy leszakadásra, mennyi ember rekedt a sötétség fogságába. Azóta sem tudunk semmit róluk, de valószínűleg kevés túlélője maradt. Aki él netán, egészen biztosan nyomorúságos körülmények között kénytelen létezni. Élelem és tiszta víz nélkül, se napfény, se elég csapadék – mondta sajnálkozva a férfi. — Szörnyű sors a hozzánk hasonlóknak.

— Mit gondolsz apám, valaha rátalálhatunk arra a világra? – kérdezte kíváncsian a lány, miközben édesapja fürkészően tekintett rá.

— Nem hinném – intett nemet a férfi. — Amúgy sem volna szerencsés megtalálni, tönkre tenné a szépen fejlődő, virágzó civilizációnkat – magyarázta mély meggyőződéssel a lány édesapja.

— Clan elnök! Maga nem támogatná a kapcsolatfelvételt, ha valamilyen módon rájuk találnánk? – kérdezte érdeklődve Fiona, mire a férfi még inkább elcsodálkozott. Vajon mért kérdeznek ilyen különös dolgokat a lányok? – töprengett magában, de egyelőre elkönyvelte egyszerű kíváncsiságként.

— Apám, a fénytanács elnökeként egészen biztosan nem támogatná – válaszolta meg Ajsa édesapja helyett is a kérdést. — Magánemberként viszont, lehet, hogy kíváncsi volna rájuk – jegyezte meg a lány.

— Ez így van – bólintott a férfi egyetértően. — Habár, magánemberként is veszélyesnek gondolnám a kapcsolatfelvételt – tette hozzá magabiztosan. — Na, de ne törjük ilyen butaságokon a fejünket, ideje a dolgunkra menni – mondta a férfi kötelességtudóan. — Kislányok, nektek nincs feladatotok mára? – kérdezte az elnök felvont szemöldökkel.

— Természetesen van édesapám – bólintott Ajsa határozottan. — Éppen táncórára sietünk, vár minket az óvodás csoportunk – mondta lelkesen a lány, mire az édesapja gyöngéden homlokon csókolta.

— Így is kell! – örvendezett a férfi. — Oktatni kell a kisdedeket. Nagy figyelmet kell fordítani a fejlődésükre. Ők a nagy tölgyfa legújabb hajtásai – dicsérte meg a lányok igyekezetét, majd méltóságteljesen meghajolt. — Akkor otthon találkozunk kicsim – mondta komoly tekintettel Ajsának. — Szép délutánt nektek! Az Úr áldása legyen rajtatok! – köszönt el a férfi, majd folytatta megkezdett útját.

— Óh, Ajsa! – sóhajtott nagyot a barátnője. — A szívem majd kiugrott a helyéről. Ilyen nyíltan beszélni apáddal arról, amit már hosszú ideje művelsz a háta mögött. Neked kötélből vannak az idegeid – jegyezte meg csodálattal, miközben világosbarna göndör haját csavargatta zavarában. Világoskék kerek szemeivel bizonytalanul tekintett körbe, nehogy valaki meghallja a beszélgetésüket. Korántsem volt olyan magabiztos, mint barátnője, ő benne egészen más energia uralkodott.

Bár szó, ami szó, odavolt a romantikus könyvekért, és a szépirodalomért, s bármit megadott volna egy szerelem megéléséért. Ez volt Fiona egyetlen gyenge pontja, mert amúgy szabálykövető, és tisztelettudó leányként ismerték. Jól tudta, hogy ilyen fiatalon, alig hetvenévesen, még nincs joga szerelembe esni, de még fantáziálni sem róla. Meg kell érjen egy tartós kapcsolathoz, egy házassághoz pedig, még több erényre volna szüksége. Amíg nem teljesedik ki teljes egészében emberként, és nőként, nem lehetnek saját gyermekei.

— Ugyan már Fiona! – szabadkozott Ajsa kiállva önmagáért. — Amit édesapa nem tud, az nem árthat neki. Nem kell megtudnia, hogy átjárásom van a sötét birodalomba – mondta eltökélten a lány. — Az Úrnak egészen biztosan tervei vannak velem. Érzem, hogy így van. Szerinted mért nem tud senki más átmenni azon az átjárón? Azért, mert nekem kell megtennem. Segítenem kell azoknak az embereknek. Meg kell változtatni a világukat, tudom, hogy még nem késő – győzködte barátnőjét, aki láthatóan nagyon elgondolkodott Ajsa érvelésén.

— Mi lesz, ha bajod esik, és mi nem tudunk utánad menni? Belegondoltál már, hogy akár meg is halhatsz? – kérdezte a lány megborzongva. — Itt biztonságban vagyunk, bármeddig élhetünk, nem vagyunk korlátozva, de ott, abban a világban, minden szennyezett – győzködte őt Fiona, de mindhiába. Ajsát nem győzte meg.

— Mit ér a biztonságos, kiszámítható jövő, ha unalomban, felszínességben telik? – kérdezte szigorúan. — Félre ne érts! Szeretem a bolygót, szeretem az embereket és a társadalmunkat, de néha haszontalannak tűnik az életünk. Sokáig vagyunk fiatalok, egészségesek, bőségben élhetünk, de nem gondolunk eleget a nélkülözőkre, a szenvedőkre. Így nem lehet teljes az életünk – mondta meggyőződve a lány, s biztos volt benne, hogy ő a helyes úton jár.

— Kár minden szóért, úgysem tudok hatni rád – felelte lemondóan Fiona. — Gyere barátnőm! Már várnak ránk! – karolt bele a lányba, majd elindultak az óvoda épülete felé.

A gyermekek már lelkesen készülődtek az órára, alig tudták kivárni a napi foglalkozást. Még a nevelőjük sem volt képes lecsillapítani őket, annyira rajongtak Ajsa-ért és Fiona-ért.

A két lány híres volt a kitűnő tánctudásáról és a lenyűgöző mutatványairól. Ajsa kimondottan hajlékony volt, Fiona pedig rendkívül ügyes. Így ketten, tökéletes párost alkottak, remekül kiegészítették egymást. Szinte naponta adtak táncleckéket, hol a kicsiknek, hol a szerelmeseknek, hol más közösségeknek, de leginkább a szórakoztató színpadon. Élő zenével kísérték őket a barátaik, és ilyenkor mindig elhúzódott az előadás, átcsapott igazi táncmulatsággá. Emellett rengeteget tanultak, és egyre bővült az ismeretük, életvitelből, galaktikus történelemből, fejlődéstanból, műszaki ismeretekből, meditációs technikákból, szellemsebészetből, és kvantumfizikából. Szinte minden tudomány érdekelte őket, a tanulást igen magas szinten művelték. Valami mégis hiányzott a túlontúl tökéletes életükből. Még ők maguk sem tudták megfogalmazni mi lehet az. Mi hiányozhat egy látszólag boldog és kiegyensúlyozott társadalomból? Talán a tökéletlenség?

— Üdvözlünk titeket a Margaréta Óvodában! – sietett eléjük nagy lelkesedéssel Flore Adams, a gyerekek óvónénije.

— Köszönjük, igazán kedves vagy! – felelte Ajsa boldogan, szinte sugárzó arccal.

— Már a gyermekeink, alig tudták kivárni a tanórákat – árulta el csendesen a nevelő, nehogy bárki is meghallja.

— Mi is nagy odaadással készültünk – felelte Fiona, miközben kedvesen üdvözölt mindenkit.

— Szeretjük a gyerekek lelkesedését, ebből merítünk erőt nap, mint nap – ismerte el Ajsa. — Ha csupán rajtam állna, egyetlen tanórát sem hagynák ki soha – tette hozzá csillogó szemekkel, mert igazán boldog volt, hogy régi óvodájában taníthatta a gyerekeket. Rendkívüli érzések kerítették hatalmában, megmagyarázhatatlan mennyei szeretetenergia járta át. Ezekben az örömteli pillanatokban igazán hasznosnak érezte magát, volt értelme a létezésnek.

— Akkor gyerekek! Foglalja el mindenki a helyét, álljunk fel a szokásos módon a mai gyakorló táncunkhoz! Készen álltok? – kérdezte lelkesítően Fiona Ryder.

— Igen! – kiabálták szinte egyszerre a kicsik. A lány elégedetten látta, amint felsorakoznak a helyükre, és teljes energiájukkal a feladatokra figyelnek.

— Egy pillanat! Várjunk még! – kért türelmet hirtelenjében Ajsa, majd kilépett a tömegből, és elindult a terem szélé felé, ahol egy kisfiú volt megbújva.

— Mi a baj drága? – szólt hozzá tapintatosan a lány. — Te nem szeretnél táncolni velünk? – kérdezte csalódottan a gyermeket.

— Hm, szeretnék – válaszolta az enyhén vöröses hajú, szeplős kisfiú. — Csak félek – mondta kissé zavartan.

— Attól félsz, hogy nem leszel elég ügyes? – kérdezte a lány szelíden. — Hiszen mindig remekül teljesítesz – jegyezte meg Ajsa mosolygósan.

— Nem, nem ettől, félek – intett nemet a fiúcska, miközben a lányra emelte világoskék ártatlan szemeit.

— Akkor mitől félsz? – kérdezte a lány, fürkésző tekintettel.

— Álmomban fogságba ejtettek téged, és megkötözték a kezed – mesélte el félelmeinek az okát.

— Rólam álmodtál? – kérdezte csodálkozva, alig tudta elhinni, amit hall. — Bajba kerültem?

— Igen – felelte a kisfiú. — Egy démoni lény tartott téged fogva, akit Lord Darknak hívtak. Láncra vert, és kínzott téged – mondta el a látottakat.

— Komolyan ezt álmodtad? – faggatta tovább, mire a kisfiú csak bólintással felelt. — Értem. Most már nem kell aggódnod! – vigasztalta a gyermeket. — Elmesélted nekem, amit tudnom kell, így már elkerülhető a baj – nyugtatta meg a kisfiú lelkét, mire az váratlanul elmosolyodott.

— Akkor jó – állt fel a helyéről, és megfogta Ajsa kezét.

— Mond kicsim! Mi a neved? – kérdezte a lány, hiszen mindig bajban volt a nevekkel.

— A nevem Zac – nézett fel megkönnyebbülten a fiúcska, miközben kedvesen rámosolygott a szép tanárnőre.

— Csodás neved van Zac. Örülök, hogy ilyen jól elbeszélgettünk. Mostantól bármi is bánt, nyugodtan elmondhatod nekem, meg fogjuk oldani – ígérte a kisfiúnak, miközben mélységesen elgondolkodott a szavain.

— Rendben! – válaszolta a gyermek, és bátran követte tanárát a táncparkett felé, ahol már a többiek kíváncsian vártak rájuk.

MÁSODIK FEJEZET

Miközben hazafelé tartottak, Ajsa elmesélte barátnőjének a kisfiúval folytatott beszélgetésüket. A lány kezdetben csak feszülten hallgatta a történteket, majd teljesen beleborzongott abba, amit a kicsi Zac mondott.

— Mit gondolsz, lehet összefüggés Zac álma, és a valóság között? – kérdezte izgatottan.

— Lehetséges – ismerte el Ajsa. — Mintha figyelmeztető álom volna – jegyezte meg elgondolkodva. — Csak azt nem értem, hogyan álmodhatott ilyesmit. Ő nem tudhat az átjáró létezéséről – tette hozzá gondterhelten.

— Talán a felsőbb szférák üzeneteit tolmácsolta – mondta sejtelmesen Fiona.

— Az nyugtalanságra adna okot – válaszolta a lány, miközben a gondolatai hol itt, hol a harmadik dimenziós világban cikáztak. Kicsit úgy érezte, mintha mindkét világ lakója lenne egyidőben. Pedig ez lehetetlen.

Mikor Fiona és a lány szétváltak, Ajsa sietős léptekkel indult haza. Tudta rettentően későre jár már, és édesanyja aggódik miatta. Bár az ő világában nem történtek kellemetlen és váratlan események, mint az alsóbb dimenziókban, mégis akkor voltak nyugodtak a szülők, ha a gyermekük szem előtt van. A szokásrend szerint, százéves korukig a szülői házban kell élniük, és csak utána válnak teljes jogú felnőtté. Saját családjuk pedig csak sokkalta később lehet, amikor már megtapasztalták a lét megannyi aspektusát.

Ajsa éppen a tornác felé igyekezett, amikor váratlanul megjelent előtte Arabella, a fényőrzők nagykövete.

— Beszélnem kell veled – mondta ellentmondást nem tűrve a nagykövet asszony. A lány nagyon megilletődött a magasrangú személy láttán.

— Igenis úrnő! – bólintott, majd alázatosan lesütötte a szemét. — Parancsolj velem! – adta meg magát a felsőbbrendű akaratnak. Ajsa Clan láthatóan nem félt, és nem riadt meg a magasrangú személy láttán. A legbátrabbak közé tartozott az ötödik dimenzióban, ezért a fényőrzők követe is kellő tisztelettel szólt hozzá.

— Tudomásunkra jutott, hogy rendszeresen missziós tevékenységet folytatsz a sötét birodalomban – mondta komoly tekintettel a nagykövet asszony. — Abban a dimenzióban, amely korábban ellenállt a fénynek, és helyette a sötétséget választotta. Mit tudsz ehhez hozzáfűzni? – kérdezte számonkérően, ugyanakkor kíváncsian a nő.

Ajsa Clan határozottan felemelte a tekintetét, és nyílt pillantásokkal nézett a nagykövetre.

— Csupán véletlenül bukkantam rá a két dimenzió közti átjáróra – kezdte el mesélni a lány. — Még nagyon fiatal voltam, és nem tudtam hol járok. Csak a későbbi tanulmányaim során értettem meg, hogy csakis a harmadik dimenziós Föld lehet. Rengeteg kedves ember él ott, akik sokat nélkülöznek és éheznek. Csupán segítek nekik, nincs semmilyen hátsó szándékom – bizonygatta a lány.

— Veszélyes küldetés ez egy ilyen fiatal és tapasztalatlan lánynak – mondta Arabella. — Egyelőre, a felsőbb szférák nem korlátozzák a tevékenységedet. Úgy sejtik, isteni elrendelés van mögötte. Csak arra kérünk, legyél óvatos! – mondta némi aggodalommal a hangjában.

— Megígérem, az leszek – bólintott a lány tudomásul véve az nő intelmeit.

— Ha veszélyben vagy, csak hívj! Bárhol vagy, rád találok – felelte az asszony, majd egy szempillantás alatt eltűnt.

— Óh, hála Istennek! – sóhajtott mélyet a lány, majd szép lassan felballagott a lépcsőn.

Amint belépett a házba, az édesanyja már az étkezőben várt rá. Kérdő pillantásai árulkodók voltak, szavak nélkül is kiválóan értették egymást.

— Dolgom volt, sokáig elhúzódott a táncóra az óvodában – válaszolta meg édesanyja fel nem tett kérdéseit.

— Ilyen sokáig Ajsa? – faggatta gyanakvóan a lányt.

— Megkérdezheted az óvodapedagógust, ha nekem nem hiszel – mondta a vita lezárásaként a lány, majd elindult fel a szobájába.

— A vacsorád az asztalon van, csak miattad nem pakoltam még el – szólt utána Carrie Clan, a város egyik legbefolyásosabb tanácsadónője.

— Rendben van, akkor eszem egy falatot – adta be a derekát Ajsa, és az anyja kedvéért, hozzálátott az ízletes könnyű vacsorához. Carrie elégedetten nézte, amint a lány jóízűen elfogyasztja az ételt. Isteni finom zöldségpürét készített bundás sajttekerccsel és desszertnek, eperdzsemes pitét. Édesanyja a hivatali munkája mellett, szívesen sütött és főzött családjára, természetesen csakis vegetáriánus ételeket és süteményeket. Az állati eredetű húsokat nem, de a tejtermékeket szívesen fogyasztották. A legfinomabb desszertekhez mindenképpen szükségük volt tejre.

Bár technikai fejlettségük könnyűszerrel kiváltotta a főzési feladatokat, hiszen élelmiszergyáraikban kiváló minőségű készételeket és poralapú gyorsételeket állítottak elő, Carrie Clan ritkán élt a modernizáció lehetőségével. Az újfajta ételekhez csupán forróvízre volt szükség, semmi másra. Voltak olyan ételféleségek és édességek, amiket solar sütőben készítettek el, mindenféle káros adalékanyag nélkül. Ezért nem értette Ajsa, édesanyja mért bajlódik annyit a konyhában, hiszen az étkezésnek van egyszerűbb módja is a hosszadalmas főzési munkálatoknál.

— Olyan keveset beszélgetünk mostanában – jegyezte meg az asszony, amikor végül leült a lánya mellé az asztalhoz. — Szinte alig találkozunk, és túl sok elfoglaltságod van – tette hozzá finoman, érdeklődően. Carrie nagyon hasonlított Ajsára, csupán a szemük színe különbözött egymástól. Míg a lánynak csodás kék szemei voltak, édesanyjának zöldes-barna volt a tekintete. A nő rendkívül bölcsnek számított a világukban, de még korban igen fiatal volt, alig múlt háromszáz éves. Ajsa édesapja is hasonló korú volt, ezért amikor találkoztak, és szerelembe estek, csak rendkívüli engedéllyel vállalhattak gyermeket. A felsőbb szférák döntöttek a lány születéséről, mert törvényeik szerint, fiatalságuk okán még nem lehettek volna szülők. Ajsa születését, maga a teremtő Isten hagyta jóvá, de a miértjét senki sem ismerte. Az okok ismeretlenek voltak.

Ajsa Clan élete szinte első perctől kezdve a nagy nyilvánosság előtt zajlott, és mindenki érdeklődve figyelte a lány fejlődését, cseperedését. Senki sem értette milyen okból, és milyen célból kellett a vártnál korábban megszületnie, ezért féltő gonddal óvták őt mind odahaza, mind az iskolában.

— Köszönöm a vacsorát anya! Nagyon ízletes volt, ahogyan mindig – mondta elégedetten. — Jól tudom, igazad van. Valóban sok a tennivalóm mostanság – ismerte el Ajsa. — Amikor este hazaérek, már többnyire fáradt vagyok, és jól esik kicsit egyedül lenni – magyarázta kedvesen.

— Nincs olyan, ami esetleg bántana? Amiben segíthetnék? – kérdezte a nő, kicsit sem tolakodóan.

— Nincs ilyen, nem kell aggódnod értem! – nyugtatta meg az édesanyját. — Ha bármi lenne, azonnal hozzád fordulnék tanácsért. Ki máshoz is mehetnék? – mondta szeretettel Ajsa, és kedvesen megsimogatta anyukája kezét. — Kaphatok még egy szeletet? – kérdezte hízelgően.

— Persze, hogy kaphatsz – nevetett Carrie, majd felállt és vágott egy újabb szelet süteményt a lánynak. — Ugye szólnál róla, ha netán szerelmes lennél? – kérdezte a nő kíváncsi tekintettel. — A szerelem megváltoztatja az embert, megzavarodik tőle – mondta sejtelmesen.

— Zavarodottnak látszom? Komolyan, ezt gondolod rólam? – kérdezte csodálkozva Ajsa, miközben elvette a neki szánt édességet édesanyja kezéből. — Ugyan már, rémeket látsz. Még nem született meg az a férfi, aki elcsavarja a fejem. Hidd el! Tudnál róla, ha így lenne. Aludj csak nyugodtan! A lányod nem esik könnyen szerelembe – kacsintott rá bizalmasan, majd elindult az emeleti szobájába. Carrie Clan elgondolkodva nézett utána, valami furcsa előérzete támadt. Különös energiákat érzékelt Ajsa körül, melyek teljesen ismeretlenek voltak a számára.

Két nappal később, ígéretéhez híven, Ajsa újra elindult az átjáró felé, de ezúttal Fionának sem árulta el hová megy.

Vitt magával mindent, amire csak szüksége lehet. Élelmet, orvosságot és különféle vitaminokat. Ezeket a készítményeket legyengült állapotú utazóknak szokták adni, akik valamilyen oknál fogva az ő világukba rekedtek. Most, az a rendkívüli előérzete támadt, hogy vigyen magával többet ezekből az értékes gyógyszerekből. Bizonyára nem véletlenül jöttek ezek sugallatok, erősen hit benne, hogy mindennek oka és célja van az életünkben.

Az átkelés a sötét birodalomba, ugyanúgy zajlott, mint általában. Nem találkozott csupán egy-két kóbor állattal az erdőben, azok is rendkívül félénkek és visszahúzódóak voltak. A lány nagyon sajnálta őket, szerette volna mind meggyógyítani. A legközelebbi forráshoz sietett, egy edénybe vizet merített, majd egy tisztítótablettát dobott bele, hogy ellensúlyozza a mérgek hatásait. Amikor a készítmény megtette a maga feladatát, a kezét a víz fölé helyezte, és gyógyító energiával feltöltötte. Azok az élőlények, akik fogyasztanak a vízből, újra egészségesek lesznek és egy ideig védetté válnak minden negatív energiával szemben.

Ajsa elégedetten lépkedett tovább, míg meg nem érkezett a Robinson család házáig. Amikor odaért, halkan bekopogott a viskó ajtaján, de senki sem felelt. Csodálkozva nézett szét, tekintetével az ottlakókat keresve. Pár perccel később a távolban meglátta Ivan Robinsont, a családfőt, aki roppant izgatott sietett valahová. Amint észrevette a lányt, azonnal futni kezdett felé. Nagy megkönnyebbülés ült az arcára.

— Drága úrnőm! Csak, hogy visszatért hozzánk – lihegte a férfi. — Újabb megbetegedéseket észleltünk, ezúttal a Large családnál – újságolta Ivan nagy aggodalommal.

— Ők is ettek valami mérgezőt? – nézett csodálkozva a lány. — Kérlek, mutasd az utat! Segítenünk kell rajtuk – mondta határozottan, és sietősen elindult a férfi után.

Amikor megérkeztek a bajba jutott családhoz, szörnyülködve látta, hogy mindenki nagyon beteg. Ebben a pillanatban világossá vált számára, mért volt olyan fontos az orvosság, amit hozott. Hát, ez volt az oka.

— Drága úrnő! Annyira reménykedtünk, hogy ismét eljössz hozzánk – mondta könnyes szemekkel Maria. — Mind nagyon betegek, magas a lázuk. Még az én lányomnál is rosszabbul vannak. Csak te segíthetsz rajtuk, nincs senki más, akiben bízhatnánk – jegyezte meg bánatosan.

— Ne aggódjatok barátaim! Megteszem, amit lehet – próbálta nyugtatni őket Ajsa, de legbelül tudta, nem egyszerű mérgezéssel állnak szemben. Ez a két eset, nem lehet véletlen. Valaki szándékosan mérgezi az erdő lakóit. Egy olyan láthatatlan személy, aki szívtelen, akiben egy cseppnyi könyörület sincsen. Nem tudta ki állhat a dolgok mögött, de érezte a sötét energia jelenlétét mindenütt. Jól ismerte a gonosz módszereit, hiszen kiváló oktatást kaptak energiafeltárásból, mágiából és az okkult tudományokból, amelyet, ha egy mód van rá, messze el kell kerülniük. Minden szennyezetté válik, ha ezeket használja az ember, mint ahogyan a jelen példa is igazolja ezt.

Ajsa minden szükséges intézkedést megtett, hogy meggyógyítsa a Large családot, és részletesen elmagyarázta Ivannak és Mária-nak hogyan tudják a hasonló válságos helyzeteket elkerülni a jövőben. Megpróbálta őket tanítani, egészen az alapoktól. Megismertetni velük a növényeket, a gyógyteákat, és azt, hogyan termeszthetnek maguknak kevésbé igényes zöldségeket, amik mégis kiváló táplálékforrások lehetnek. Megmutatta, hogyan használják a fertőtlenítő tablettákat, az instant leveseket, ételeket, hogy milyen életmódot érdemes élniük ilyen mostoha körülmények között. Nagyon bízott abban, hogy Ivan és Maria hamarosan átadja ezt a tudást a többieknek, ezzel is kiszélesítve az emberek ismereteit. Ez megkönnyítené mindannyiuk életét a Shenandoah erdőben.

— Úrnő! Nagyon köszönjük, amit értünk tett! – nézett rá hálásan Ivan Robinson. — Reméljük, egy napon meghálálhatjuk a sok jócselekedetet – mondta elcsukló hangon a férfi. — Ha ön nem segít nekünk, itt mind halottak lennénk, és olyan sem volna, aki elföldelne minket – tette hozzá meghatottan.

— Az a dolgom, hogy segítsek – felelte Ajsa eltökélten. — Nem tudni meddig lesz rá módom, de amíg lehet, megteszem értetek – tette rá bátorítóan a kezét Ivan karjára, ezzel is némi erőt adva neki, hogy méltóképpen vezethesse népét. A férfi érezte, amint átjárja a szeretet fénye, és soha eddig nem tapasztalt pozitív energia haladt át a testében. Csillogó szemekkel nézett a fiatal lányra, és telepatikusan köszönte meg mindazt, amit értük tett. Ajsa csak bólintott, majd magára öltötte köpenyét, és elindult az átjáró felé.

Tudta, hogy sokáig időzött a harmadik dimenzióban, ezért sietnie kell haza, amikor váratlanul egy hurokcsapda fogságába esett, amely felrántotta őt legalább három méter magasra.

Tehetetlenségében sírni szeretett volna, pedig még soha nem tapasztalta meg az érzést. Pont úgy festett most, mint Celeste Rodrigez gyógyító kártyájában az akasztott ember. Hirtelenjében nagyon mérges lett önmagára. Mit tegyen most? – tűnődött el a fiatal lány, amint minden erejével próbált kiszabadulni a kényelmetlen körülményből. Bárhogy igyekezett is, csak egyre kínosabb helyzetbe került.

HARMADIK FEJEZET

Ajsa teljesen tanácstalan volt. Hiába igyekezett megnyugtatni magát, életében először, nem sikerült. Mi történik vele? Nem hatnak rá a jól bevált módszerek?

Ez, hogy lehetséges? Mi változott meg? – csodálkozott saját magán. Szerencsétlenségére egy teremtett lélek sem járt arra. Kénytelen volt beletörődni a megváltoztathatatlanba. Hiába kiabált, és kalimpált a lábaival, nem volt eredménye.

A hurok egyre jobban kisebesítette a jobb bokáját, akárhogyan is próbálta tehermentesíteni azt. Hosszú órák teltek el, már szinte teljesen besötétedett, amikor egyszer csak lépteket hallott. Egy férfihang ütötte meg a fülét és egy kutya ugatása hallatszott a távolból. Kik lehetnek? – tűnődött, hiszen azt hitte, mindenkit ismer a Shenandoah erdőben.

— Segítség! Segítség! Kérem, segítsen valaki! – könyörgött a lány, és legbelül nagyon hálás volt az égieknek. Előbb a kutyus talált rá, majd egy-két perccel később érkezett meg a gazdája. Mindaddig a chinook fajtájú eb hangos ugatással jelezte hollétüket a sötétségben.

— Na, lám kiskutyám, mit találtál? – kérdezte a férfi kedves, barátságos hangon.

— Nem mit, hanem kit – javította ki a lány elcsukló hangon. — Leszedne innen, kérem! Órák óta itt lógok, s már nagyon megfájdult a lábam és a fejem – mondta panaszosan.

— Hát, maga meg ki az ördög? – nézett csodálkozva a fiatal férfi. — Még sosem láttam erre. Hogy került abba a csapdába? – kérdezte meglepetten.