Zoltán Gábor

Ólomszív

— részlet —

KALLIGRAM

Copyright © Zoltán Gábor, 2024
ISBN 978 963 468 471 8

Kezdjük elölről a történetet?
Akkor sem lesz másképp.

H. C. Andersen
(Kertész Judit fordítása)

Kezdjük elölről!, mondja Tamás.

Benne vagyok, válaszolja Ólom.

Úgy beszélnek, hogy nem mozog a szájuk. Két detektív munka közben.

Minden lehetséges elkövetőt sorra vettek már. És mindegyik megtehette.

Bonyolítja a helyzetet, hogy ők, a detektívek vannak fogságban, a lehetséges elkövetők pedig szabadlábon.

Az a kérdés, hogy ki miatt kerültek fogságba. Ki árulta el őket a nyilasoknak.

Tehát először is ott van a Rédli. Esetében mi ad alapot a gyanúnkra?

Rédli Józsefet a következő körülmények teszik gyanússá. Minket a Második kerületben kaptak el, de nem ám a helyileg illetékes kapásutcai nyilasok, hanem átjöttek értünk a Tizenkétkerből, és a városmajorutcai nyilasházba szállítottak egy amúgy igen mutatós Mercedes márkájú gépkocsival. Mármost Rédli a városmajori nyilasház egyik pártszolgálatos parancsnoka. Igaz, hogy az értünk küldött nyilasosztagban nem volt jelen Rédli József, de két nappal később, mikor minket a kihallgatószobából, hm, húztak kifelé, húztak bizony, mint a rongyot, mert járni épp nem lettünk volna képesek, hallottuk, hogy nevezett Rédli József parancsnoki meghatalmazással elindít egy másik rajt, pontosan a mi lakcímünkre. Mindehhez azt kell tudni, hogy ennek a szép szál szőke nyilas fiatalembernek a húga, Rédli Ilonka a mi házunkban lakik, és szívélyes jó viszonyban van Tamás detektív édesanyjával, Hidassy Klárával.

Tamás detektív éppen a legutóbb említett körülmény miatt arra inti Ólom detektívet, hogy egyelőre ne vegye biztosra azt, hogy Rédli Józsefnek és általában a Rédli családnak terhére kell írni Hidassy Klárának, Ólom detektívnek és magának Tamás detektívnek az elhurcolását. A jó viszony! Hadd higgyünk benne, hogy Ilonka bátyja nem akart ártani a jól ismert, kedves szomszédoknak!

Itt tartottak a detektívek, amikor Tamás detektív anyja felriadt rövid álmából. A fogdaként használt fürdőszobában nem volt elég hely, hogy kinyújtózzanak. Kuporogva, maguk alá húzott lábbal aludtak, ha épp hagyták őket. Kiszámíthatatlan időközökben és időtartamokra, a nap bármely szakában.

Sötét volt. Klára kitapogatta Tamást, végigsimogatta, ahol érte. A test feszüléséből érezte, hogy ébren van, a tartásából, hogy az egyetlen magával hozott játékával beszélget.

Egy ólomkatona.

Már régen, odahaza sem csak a regiment tagja volt, hanem detektív. Ő nem a huszárok közé tartozott, és puska sem jutott neki, csak pisztoly. Pont emiatt lett belőle detektív. Tamás Ólom Pálnak nevezte el, és eleinte a kedvenc detektívregényeit játszotta el vele, aztán a maga kitalálta történeteket. Névjegyük is volt, Tamás készítette a játéknyomdájával.

Hidassy Tamás, detektív.

Megbízhatóság, eltökéltség, diszkréció.

Ólom Pál, detektív.

Fáradhatatlanság, türelem, tapintat.

Papírüzletben vettek hozzá csontszínű kartonpapírt.

Ezt meg, ezt a mostani történetet nem Tamás találta ki, hanem belekeveredett, Ólommal együtt.

December tizenharmadikán, szerda délután, amikor a bajvívóutcai lakásban rajtuk ütött a nyilasosztag, Tamásnak még sikerült a tenyerébe zárnia Ólom Pált. Rögtön utána hátratekerték a kezét, és összekötözték spárgával, de nem vették észre, hogy valamit a markában tart. Amikor ütötték, akkor sem ejtette el. Azóta vele van. Vigyáz rá. Ez az ő titka, amit őriz, minden körülmények között megtart. Ahogy Klára is őrzi a maga titkait, a titkok által a maga embereit.

Csak ő, az anyja tudja, hogy a kilencéves fia detektív, és az ólomkatonát ebben a játékban Ólom detektívnek hívja.

Klára oldalt dől, kicsavarva a derekát, hogy magára hajlíthassa a fiút.

Aludj kicsit, amíg lehet. Azt hiszem, Ólom detektívre is ráfér a pihenés.

Klára ajka sem mozog, és hangja is a lehető legkevesebb, csak egy kis meleg lehelet.

Tamás nem válaszol neki. Az arcát sem fordítja felé, de hagyja, hogy magához húzza. Lassan ernyed el Tamás detektív teste.

Óra persze egyik fogolynál sincs. Tamástól az apja zsebóráját vették el. Az az óra megjárta az első világháború frontjait, a hadikórházakat és a báltermeket. Nem volt egészen pontos, mindennap vissza kellett állítani két perccel. Este, lefekvéskor szokott rá sort keríteni Tamás, mielőtt felhúzta a szerkezetet. A fedelébe bele volt gravírozva az apja neve. Nemcsak az értékektől fosztották meg őket, hanem az időtől is. Találgatni lehet csak. A fürdőszobaablak világítóudvarra nyílik, de annak üvegét is bevonták fekete anyaggal.

Az éjszaka felén túl lehetnek már. Egy nappal megint közelebb ér hozzájuk a karácsony. És akármi történt velük, karácsonyban mégis reménykedni lehet. Ha valamiben, akkor a karácsonyban. Hiszen a nyilasok folyton azt mondják, hogy ők keresztények, és igaz, hogy főleg arra értik, hogy nem zsidók, de mikor éledne fel bennük mégis a könyörület szelleme, a szeretet, ha nem a Kisjézus születése napján? A törvény szerint Tamás is keresztény. Igazság szerint nem lett volna szabad behozniuk. Már természetesen attól eltekintve, hogy mindent szabad nekik. Rájuk törhetnek a saját lakásukban, ordenáré kifejezésekkel illethetik őket, kezet emelhetnek rájuk, és megölhetik őket, ahogy annyi más embert megöltek közben. Sokat közülük itt a villában. Innen, a fürdőszobából is volt már, akit kivittek, és percek múlva lövéseket lehetett hallani a kert felől, és az illető nem került vissza a fürdőszobába se akkor, se később. Másokat, rengeteg sokat, csoportokba gyűjtöttek, és elvittek. A csoportokat állítólag a gettóba kísérték, Pestre. Olyankor nem hallatszottak lövések, csak a szokásos kiabálás. Többnapi fogság, a fogságban elszenvedett gyötrelmek után szinte már a szabadság ígérete a gettó. Csak ne hallották volna, ahogy egy-egy nyilas viccelődik a turnusok összerakása közben, például, hogy „a nagy gettóba vagy a kis gettóba lesz a fuvar?, egyikbe se!, hát akkor hova?, hova-hova: a locsogó gettóba!”, és ne követte volna harsány nevetés ezeket a vicceket. Másrészt az, hogy őket se az udvarba nem vitték ki, se transzportba nem sorolták, megint reményt keltett: akkor mégis mást határoztak róluk. Életben maradhatnak.

Klára elszenderedik, és ahogy az álomba süllyedve megrándul a teste, felébred rá Tamás.

Akkor kezdjük elölről!

Benne vagyok, válaszolja Ólom.

Nézzük a második számú lehetséges tettest, Guzmitsnét.

Igen, a Guzmitsné. Róla mit kell tudni?

Guzmitsné egy masszőz. Azért kezdett hozzánk járni, hogy kezelje Klárát. Nagyon jó keze van, azt meg kell adni.

Ritka jó keze. Minden görcsöt kitapint, és addig gyúrja, amíg kisimul.

Guzmitsné azonfelül idővel a család bizalmasa lett. Segített Tamás detektív anyjának különféle kényes ügyletek lebonyolításában. Úgymint konkrétan zsidónak minősülő rokonok és barátok segítésében, egyik helyről másikra menekítésében, élelmezésében, satöbbi. Idővel Guzmitsné Klára minden kártyájába belelátott. Klára megbízott benne, és sokáig úgy tűnt, méltán.

Mígnem?

Mígnem cirka két héttel ezelőtt egy este be nem csöngetett a bajvívóutcai lakásba egy ismeretlen nyilas, hogy megzsarolja Klárát. Ez a nyilas olyasmiket tudott a legutóbbi zsidóbarátnő-mentési akcióról, amit emberi számítás szerint Klárán kívül csak Guzmitsné tudhatott. Klára első adandó alkalommal kérdőre vonta Guzmitsnét. Guzmitsné megsértődött, dúltan távozott, és azt kiabálta, hogy Klára, kicsikém, ezt nagyon meg fogja bánni.

Kurvára. Kurvára meg fogja bánni.

Köszönöm, Ólom, jó füled van. Nos tehát, így mondta szó szerint: Klára, kicsikém, ezt kurvára meg fogja bánni. Ez elég rosszul hangzik, és csakugyan valószínűsíti, hogy Guzmitsné adott minket nyilaskézre, de ne feledjük el, hogy a Guzmitsnéval való összetűzés után Klárával együtt mind összepakoltunk, elhagytuk a lakást, egy Ötödik kerületi lakásban húztuk meg magunkat, és csupán a liszt miatt ugrottunk fel egy rövid időre, hogy az értékes élelmiszert kimentsük otthonról. És mit ad Isten, pont akkor csaptak le ránk a Tizenkettedik kerületi nyilasok. Guzmitsnéról csak nem tételezhetjük fel, hogy télvíz idején napokig ott kémkedik az utcában, hogy lesse, mikor bukkanunk fel, és leadja a drótot.

Hát nem, de lehettek cinkosai, akik a kérésére megfigyelés alatt tarthatták a házat.

Hacsak úgy nem, kedves kollégám, Ólom. Részemről rendben, gondoljuk újra át a Guzmitsné ügyét.

Honnan? A veszekedéstől?

Nem, nem a végétől, hanem az elejétől. Sőt, menjünk még visszább! Oda, ahol fölmerül Guzmitsné alkalmazásának szükségessége. Májusig! Kezdjük onnan, hogy Klára elment az Álarcosbálba. Én nem tartottam vele, de téged felkértelek, hogy kísérd el. Ott voltál egész idő alatt a kis bársonytáskájában. Hallottad, amikor az első felvonás után azzal az igazi katonával, a német hadnaggyal beszélgetni kezdtek.

Mindent megjegyeztem. Új betanulásban mutatják be az Álarcosbált, azt nem lehet kihagyni. Szünetben, a büfé előtti sorban Klárát maga elé engedi egy német katona. Klára megköszöni, és mielőtt a pulthoz ér, visszafordul a férfihoz, és megkérdezi, elégedett-e az előadással. Elnézést, ön Münchenbe való, illetve a város környékére netán?, kérdezi a német Klárától. Hadnagyi rangjelzést visel.

Talált! Igaz, hogy nem ott születtem, de évekig tanultam a városban.

Le sem tagadhatná. Megismerem az akcentusát. Ami pedig az előadást illeti, nagy híve vagyok a magyar énekeseknek, ám összességében hallottam már jobb Álarcosbált is. Persze egyetlen felvonás alapján helytelen volna ítéletet alkotnom, de ha már megkérdezi, egyelőre úgy tűnik, az énekesek közt akadnak kitűnő hangok, viszont a zenekar engem nem győz meg. Higgye el, kérem, nem akarom megsérteni.

Klára barátnője, akivel együtt mentek aznap este az Operába, akkor ér vissza a mosdóból, és Klára elbúcsúzik a némettől. De a második szünetnek mindjárt az elején ismét egymás mellé kerülnek.

A német egyedül van, Klára barátnője pedig azt mondja, hogy épp meglátta a tömegben egy gimnáziumi osztálytársnőjét, és most gyorsan odaszalad, hogy megkeresse. Persze csak azért, hogy kettesben hagyja őket, és beszélgethessenek.

Hálásan bólint rá Klára is, meg a német is.

A német dicséri a rendezést meg a Richárd grófot alakító Járay Józsefet. Pedig van kihez hasonlítania, még magyar viszonylatban is: emlékszik Pataky Kálmánra a háború előtti évekből, amikor az énekes minden nagyobb német városban fellépett. Egyik legkedvesebb karmestere, Clemens Krauss kiváltképp szeret Pataky Kálmánnal dolgozni. Münchenben, például, ahol most, sajnos, az ismert okokból kifolyólag nem lenne rá mód.

Klára együttérzőn bólint: igen, tudja, múlt év őszén bombatalálat érte a müncheni operaházat. És nem lenne meglepve, ha a német hadnagy barbárokat emlegetne ezek után, véreskezű zsidó–néger–jenki légiterroristákat, valamint kilátásba helyezné a minden eddiginél könyörtelenebb bosszút, amit ő valószínűleg nem utasítana el, hanem újabb bólogatással fogadna, de mindezek helyett a német csak azt mondja: mindenesetre örülhetünk neki, hogy itt Budapesten még szinte minden megvan, ez a nagyszerű operaház például, meg az értő közönség.

Ezen a ponton viszont Klára moderálja magát, és nem ejt szót arról, hogy a zenekar volt már jobb is, főleg mielőtt a nem árja muzsikusokat kirúgták, ugyanis a helyükre ültetett árja zenészek sajnálatos módon nem minden esetben bizonyulnak ugyanolyan tehetségesnek vagy képzettnek, mint ők voltak; annak, hogy a német szerint a hangzás némi kívánnivalót hagy hátra, talán ez lehet az oka, végképp nem beszélve az értő közönség egy részének kényszerű hiányáról sem: munkaszolgálat, sárga csillag, egyebek. Ha Klára ezeket érintené, arról is említést kéne tennie, hogy hajszál híján az ő helye is a kirekesztettek között van: a márciusi fordulat után bevezetett szabályok szerint neki is magára kellett tűznie a sárga csillagot, de a néhány nappal későbbi korrekciós rendelkezések szerint mentesült néhai férjének makulátlan keresztény származására való tekintettel: fejthette le tavaszi kabátjáról a kanárisárga foltot.

Így viszont mosolyognak inkább, és hallgatnak, míg a német meg nem kérdezi, hogy az előadás után esetleg nem ülhetnének-e be egy vendéglőbe.

Az most, sajnos, nem alkalmas, de valamelyik elkövetkező napon nem kizárt, válaszolja Klára. Van egy fiam, tudja? Egyedül nevelem, és vár engem.

Ó, értem. Akkor egy kora délutáni találkozás, holnap, valamelyik kellemes pesti vagy akár budai kávéházban… Lehetséges lenne? Ugyanis biztos vagyok benne, hogy öntől jó tanácsokat kaphatnék, ezekben a napokban milyen koncertekre érdemes ellátogatni a városban.

Nem bánom, mondja Klára. Egy katonát bármelyik percben továbbvezényelhetnek, meg kell ragadni az alkalmat. Ő pedig már mióta nem diskurálhatott Münchenről egy münchenivel, meg a budapesti művészekről olyasvalakivel, aki nem budapesti művész maga is, vagy valamelyik budapesti művész barátja, barátnője vagy rokona; abban a pillanatban kitalálja, hogy Tamást délben átviszi a szüleihez, azzal, hogy estig náluk maradhat.

Persze amikor Tamás leadása után, kabátzsebében a hűvös nyugalmú Ólom detektívvel, egyedül lépkedett a Dunakorzón a Negresco felé, fel volt készülve rá, hogy hiába vár majd, a német hadnagy nem jön el. Aznap éppen nem volt angolszász berepülés, de még akármikor sor kerülhetett rá, és sejtette, hogy egy hadsereg akkor is mozdulhat, ha az ellenség éppen máshol támad. Azonfelül a német találhatott magának más, vonzóbb programot, mint a vele való találkozás – mindenekelőtt egy csinosabb nőt, fiatalabbat.

Mégis ott volt, már helyet is foglalt a teraszon, mire Klára megérkezett, és Klára örült neki, hogy láthatja. Jobban örült, mint ahogy számított rá. Évek óta szinte mindent csak azért csinált, mert csinálnia kellett. Ezt a randevút nem volt muszáj összehozni, és a legjobb esetben sem várhatott tőle sokat. Viszont éppenséggel megengedhette magának, számos veszély között, mindenféle katasztrófa előérzetével. Átmenetileg az ég is kitisztult a Gellérthegy és a Vár fölött.

Köszönöm, hogy eljött, mondta a német. Felállt, és hátrahúzta a nőnek szánt széket. Csak azután ült vissza, hogy Klára elhelyezkedett. Klára pedig még mindig érezte magán a tekintetet, amely végigkísérte, amíg a terasz előtt elhaladt, majd befordult, és az asztalok között a német asztaláig sétált, valamivel lassabban, mint ahogy a korzón a Negrescóig jött, mintha kissé késleltetni akarná a találkozást, kiélvezni a figyelmet.

Ittak kávét, és Klára javaslatára Unicumot is, és visszatértek az Álarcosbálhoz. Közben nem egy sárga csillagos gyalogolt el a terasz előtt, és Klára megfigyelhette a németet, változik-e az arckifejezése, miközben Oláh Gusztáv rendezésének kvalitásait elemzi, közbeszúr-e egy megjegyzést, például olyasfélét, hogy nem érti, ezek vajon hogyan és meddig koptathatják még a budapesti aszfaltot. Nem, a német arcára a gyűlölet vagy az undor fellege a leghalványabb árnyat sem vetette. Majd megtörtént, aminek nyilván meg kellett történnie: egy sárga csillagot viselő ismerős közeledett a terasz felé. Az ember elfordulhatott ilyenkor, lesüthette a szemét, és a sárga csillagos ismerősök majd’ mindegyike természetesnek vette ezt a viszonyulást, főleg olyankor, ha az ember nem egyedül, hanem társaságban volt, legalábbis úgy tettek, mintha annak vennék, csak kevesen ragaszkodtak közülük az üdvözléshez, kevesen akartak mindenáron valamiféle személyes reakciót kikövetelni, mintha semmi sem változott volna meg a március tizenkilencedikei német bevonulással és az azután hozott rendeletekkel, igen, elvétve előfordult, hogy egy-egy ilyen régmúltbeli ismerős makacsul és konokan ráköszönt az emberre, vagy pláne fixírozta, ami bizonyos mértékig érthető volt ugyan, de valamelyest azért kellemetlen, sőt egyes esetekben olyan fájdalmas, mintha a felek töviseket döftek volna egymásba, mely tövisek a bőr alá törtek, és elgennyesedtek. Talán a kávé és az Unicum, talán a beszélgetés hangneme miatt, vagy pusztán azért, mert Klárának semmi kedve nem volt szemlesütéshez, félrenézéshez, nyugodt természetességgel és mosolyogva köszönt ismerősének, a terasz előtt elhaladó sárga csillagosnak.

Ha a német akkor egy rossz szót szól, Klára abban a pillanatban feláll, és otthagyja. Vizsgával felérő kis jelenet, amin ő is, és a német is megfelelt, állapíthatta meg.

Mit szólna, kérdezte nem sokkal később a német, ha rendelnék még egy ilyen italt? Emlékeztet a Becherovkára, amit Karlsbadban és Prágában kóstolgattam.

Nem lenne ellenemre, válaszolta.

A német hadnagy jól társalgott, bár nem a legjobban: olykor elakadt, látszott, hogy nem tudja, merre kanyarítsa a beszélgetést. Nem mintha zavarba jött volna; az árnyalatnyi tétovázás sosem csapott át kamaszos kapkodásba.

Menjünk át gyalog az Erzsébet hídon! Szeretne felsétálni a Várba? Halászbástya?

Nem ragaszkodom hozzá. Már voltam. Ha javasol valami más útvonalat, szívesen kipróbálom.

Nem kerülte el Klára figyelmét, hogy a német, ha egy mód van rá, kikerüli a katonákat, akár magyarok, akár németek. Nem örül az alacsonyabb rangúak tisztelgésének, kelletlenül viszonozza azt, és a felette állóknak csak akkor szalutál, ha feltétlenül szükséges.

Akkor menjünk a Dunaparton, indítványozta Klára. Nem messze lakom a folyótól. Az úgynevezett vízi városban.

Örömmel.

Müncheni lakásunk ablakából az Isarra lehetett látni.

Én is laktam olyan helyen. És szerettem a parton sétálni. De tudja, az Isar itt van most is, velünk van.

Klára nevetett: Igaza van! Hiszen beleömlik a Dunába. Nem veszett el, megvan minden cseppje, itt folyik mellettünk. Akkor hát mi e percben is az Isar mellett sétálunk…

Egyebek mellett természetesen.

Természetesen.

Ez nekem sose jutott eszembe.

Akkor már volt értelme idejönnöm.

A Csalogány-utcánál hagyták el a Dunát. Még egy negyedóra, és ott álltak Klára kapuja előtt. Addigra megbeszélték, hogy nem mennek el a Művelődés Házába meghirdetett nagyszabású magyar–német kívánsághangversenyre. Inkább, ha sikerül jegyet szerezni, jövő szerdán a Vigadóba, Walter Gieseking hangversenyére. A német beérte azzal, hogy hazakísérte Klárát, gyorsan elköszönt, nem próbálta felhívatni magát a lakásba. És lekötöttek egy újabb találkát hétfő délutánra a Negrescóba.

Hétfőn a német rosszkedvű volt, és szabadkozott. Nem tud elmenni a hangversenyre. Hogy miért, arról nem beszélhet, és csak remélheti, hogy Klára elhiszi neki, rajta kívülálló okok miatt nem szabad a szerdája. És most sem tud tíz percnél tovább maradni. Ezt is nehéz volt megoldania. De még csak egy telefonszáma sincs Klárához. Egy ideig arra gondolt, hogy odamegy a házhoz, amit már ismer, és megkeresi a lakását. Persze nem akar kellemetlenséget okozni.

Tudja, mit?, válaszolta Klára. Jöhet. Megadom rá a felhatalmazást.

A német nem mondott semmit, mosolygott.

És tudja, mit? Nincs idő hosszú hallgatásra. Beszéljünk meg egy következő randevút, amit előreláthatólag tartani tud; én meg, ha képes vagyok rá, szerzek jegyet valami koncertre; ha nem bír eljönni, előre is nagyon sajnálom; ha közben harcba küldik, vigyázzon magára; ha keres, tudja, hol talál; a számlát most bízza rám; viszlát.

A német felállt, kihúzta magát, összeütötte a sarkát, és szalutált. Mozdulata inkább tűnt egy színész gyakorlatának, mint valódi katonai köszönésnek. Helyette Gertit hívta el a koncertre Klára, azt a barátnőjét, akivel az Operában volt, mikor a némettel találkozott.

Gieseking a Holdfény-szonátával kezdett, aztán Schumann következett, a Davidsbündler-táncok. Szünetben Gerti arról beszélt, hogy szerinte ráférne Klárára egy szakavatott masszázskezelés. Mert hiszen mióta férjhez ment, másból sem áll az élete, csak szolgálatból: a lakás berendezése, a háztartás megszervezése, a szülés, a nagybeteg férj ápolása, a temetés, a gyereknevelés… Lám, most milyen különös változás ez az opera- és koncertlátogatás, az ismerkedés a német hadnaggyal. Mindez a háború perspektívájában. De hogy méltóképpen ki tudja élvezni mindezt, testileg is föl kell frissülnie. Már ne haragudjon, amiért ő, Gerti ezt megmondja neki. Eddig jutottak a szünetben, ami után Lisztet és Debussyt játszott még Walter Gieseking, és a közönség erőteljesen ünnepelte. A kemény tapsban és bravózásban nemcsak az öröm önfeledtsége zengett, hanem az elszántság is. Akik jelen lehettek, mindenképpen németbarátabbak voltak, mint a korábbi évek budapesti koncertközönsége.

A koncert után, a Dunaparton haladva megint a masszőz témájára kanyarodott Gerti, és mielőtt elváltak útjaik, a nevét is megmondta: Guzmitsné. Klára persze nem kereste meg a masszőzt, szaknevén vízgyógykezelőnőt, de Gerti előre tudta, hogy így lesz. Néhány nap múlva felugrott Klárához, és vitte magával cédulára írva a címet meg egy telefonszámot, amin üzenetet lehet hagyni számára.

Meghagyhatod, hogy hívjon föl, teszem azt, holnapután délután. Beszéltem vele, várja a hívásodat.

De míg a vízgyógykezelőnővel való kapcsolatfelvételt latolgatta, a koncerthirdetményeket is leste, és nem hiába, mert kiderült, hogy Walter Gieseking nem utazott el Budapestről, és újabb fellépést vállalt vasárnap este hatra. Szombaton tízkor kezdték árulni a jegyeket a Vigadó pénztárában, Klára már háromnegyedkor ott állt a bejárat előtt. És Ólom akkor nem az ő zsebéből figyelt, mert ott volt Tamás is, és vele a detektívtársa. Meg is tudták venni a jegyeket, és tizenegykor, amikor a némettel találkoztak, Klára köszönés helyett azzal indított, hogy holnap este ráér?

Rá.

Háromnegyed hatkor, a pesti Vigadó előtt, jó?

Jó.

Szeretném bemutatni a fiamat, Tamást.

A német mosolyogva nyújtott kezet: Michael.

És nem csodálkozott, amikor Tamás a zsebéből elővette Ólom Pált, és őt is bemutatta. A német teljes komolysággal mondta a nevét Ólomnak is.

A találkozó után az Ötödik kerületbe mennek, Klára húgának lakására. Anni már hetek óta nem lakik ott. El kellett bújnia, mert őt semmilyen körülmény nem mentesíti az alól, hogy zsidónak minősüljön. Például hogyha ő is időben férjhez megy egy őskeresztényhez, akkor minden rendben van. De hát ez olyasmi, amit Klára véletlenül sem mondana ki. Persze nem lehet nem megfogalmazni, legalább gondolatban, hogy ha Anni nem forszírozza előbb a táncosnői, majd a színészi, majd az énekesi karriert, vagyis az egyéni ambícióit, hanem odafigyel a családi értékekre, egyáltalán, a család létének fenntartására, ahogy Klára odafigyelt, akkor most nem Klárának kéne az érdekében eljárnia, sőt akkor a szüleik gondja sem egyedül Klára vállán nyugodna. Anni nem adta el magát, a művészetnek és a szerelemnek élt, már ameddig élhetett. Elvarázsolt szerelmesei voltak, jóképű szeretői, elegáns hódolói, hol kevesebb, hol több egyszerre, és sohasem a nemzetiségük, vallásuk, fajuk szerint válogatta őket. De Anni soha, még véletlenül se vágta volna a nővéréhez, hogy érdekből házasodott. Most viszont itt van hajadonként, szépreményű énekesnőként, aki nem léphet színpadra, mióta Párizsból hazaiszkolt, és a vőlegénye, ha lehet, még nála is veszélyeztetettebb. A német bevonulás után két héttel egy újpesti családi házban bérelt szobát. A vőlegénye ígérte, hogy szerez mindkettőjüknek keresztény iratokat, de eddig nem sikerült neki. Akik az okmányhamisítást vállalták, egyik napról a másikra felszívódtak. Nem lehetett tudni, hogy letartóztatták őket, vagy csak hirtelen menekülőre fogták a megsejtett elfogatás elől, netán az egész arra irányult, hogy pénzt csaljanak ki a kiszolgáltatott helyzetben lévőktől. Az előlegen kívül fotók is odalettek az ügylet miatt. Klára főleg azért ment a lakásra, hogy az Anniról készült képeket megkeresse. Kottákat is össze kellett szednie, amennyit csak elbírt. Úgy számolta, legfeljebb még egyszer mehet fel a lakásba, mielőtt a keresztény szomszédok elfoglalják, birtokba veszik mint elhagyott zsidólakást. Talán menteni kéne ruhákat is. Ki tudja, meddig húzódik még a háború, mire lehet szükség.

Csattant mögöttük valami, mikor a lifthez értek. Klára nem nézett ki az udvarra, csak ahogy felértek a negyedikre. Egy test volt a kövön. Egy ember. Ne nézz le, szólt rá Tamásra. Ő egyszer odapillantott még. A test rángott. A vér a fejből folyt a kőre, és egyre terjedt körülötte. Még jó, hogy nem énrám ugrott!, kiáltotta egy lakó az ajtaja előtt. A zsidó cafat.

Célt tévesztett, mondta egy másik az első emeleten.

Nem, szerintem odafigyelt, mondta másvalaki a harmadikon, halkabban az előzőknél, udvariasan viselkedett, szépen kivárta, hogy senki se legyen alatta.

Kit kell ilyenkor kihívni? Mentőt? Rendőrt?

Ólom se nézheti meg?

Ólom se. Klára gyorsan nyitotta az ajtót, és benyomta Tamást maga előtt. Aztán legközelebb a masszőzzel ment a húga lakására. Guzmitsné erős alkat volt, ahogy arra számítani is lehet egy vízgyógykezelőnő esetében, bár Klára valamiféle finomságot is elvárt volna tőle. Semmi kedve nem volt levetkőzni előtte, és hagyni, hogy hozzáérjen. Szinte kapóra jött a más természetű sürgős intéznivaló. Mindenesetre egyeztetett vele következő időpontot is, amikor tényleg sor kerül majd kezelésre, de az már csak a némettel való újabb találkozás után lesz – feltéve, hogy Michael tényleg el tud jönni a hangversenyre.

A házon nem lógott fekete zászló – persze miért is akasztották volna ki? Az udvar köve felsikálva – nem emlékeztetett semmi az öngyilkos nőre. Másrészt Klárának nem volt szüksége emlékeztetőre, anélkül is visszhangzott még benne a csattanás, és ott volt a terjeszkedő vértócsa a szeme előtt. Guzmitsné viszont nem tudott az esetről, számára nem utalt rá semmi, és Klára sem hozta előtte szóba. A nyelvén volt pedig. De jobbnak látta magába fojtani. Viszont sok mindent magától is tudott Guzmitsné, például, hogy Anni lakásában miért szednek össze holmikat, pakolnak tele bőröndöket és hátizsákokat, és cipelik ki Újpestre. És még csak egy cinkos hunyorítással se jelezte Klárának, hogy tudja, rejtőzködő zsidólánynak segítenek az akcióval.

Guzmitsné természetes mozdulattal nyúlt a nehezebb hurcolnivalókért.

Baj nélkül értek ki Újpestre. Anni teával és keksszel kínálta őket, de nem fogadták el, siettek haza. A villamoson, a városba visszajövet már beszélgettek. Guzmitsné felfigyelt az egyik képre, ami színpadi jelmezben ábrázolta Annit, és eldicsekedett vele, hogy az ő lánya szintén táncosnő. Na jó, egyelőre nem a Belvárosi Színházban lehet látni, nem is párizsi színpadokon, mint Klára húgát, de állítólag szép jövő áll előtte.

Már akkora gyereke van? Olyan fiatalnak látom… … …

Utószó

Az Ólomszív nem folytatása az Orgiának, hanem ikerregénye. Ahhoz, hogy valaki rá tudjon csatlakozni a történetre, nem szükséges előbb elolvasni a másik regényt, és ha netán valaki ezt a könyvet olvassa először, nyugodtan folytathatja a korábban keletkezett könyvvel.

Ahogy az Orgiában, ebben a regényben is előfordul, hogy egyes közterületeket a régi, 1944-ben használatos nevükön emlegetnek a szereplők, és írásmódjuk is az akkori helyesírási szokásokat idézi.

A könyvben elbeszélt történeteknek van valóságos alapjuk. Ám ez nem azt jelenti, hogy minden pontosan úgy történt „a valóságban”, ahogy itt a könyvben olvasható. Az egykor végbement eseményeket elbeszélések, szemtanúk és emlékezők, az igazságszolgáltatás résztvevői, újságcikkek alapján ismertem meg, és ezek a szövegek nyilvánvalóan nem minden esetben a történtek pontos és hiteles felidézésének szándékával születtek. Miközben olvastam és jegyzeteltem, próbáltam megérteni, mit miért tettek a történetek szereplői. Sem „elítélni”, sem „felmenteni” nem akartam senkit és semmit.

A második világháború utáni igazságszolgáltatást sem állt szándékomban rossz fényben feltüntetni. Az, hogy az itt taglalt ügyekben a nyomozók bántalmazták a gyanúsítottakat, ugyanakkor nem tettek meg mindent a nyilasuralom alatt történt gyilkosságok felderítéséért, a regény alapjául szolgáló iratokból derült ki. Lehetséges, hogy az összkép ennél – akár lényegesen – kedvezőbb volt. Mindenesetre törekedtem arra, hogy érzékeltessem, akkor és ott a nyomozók és ügyészek a legkevésbé sem voltak könnyű helyzetben.

Egyes szereplőket, ahogy az Orgiában, úgy az Ólomszívben sem az „igazi” nevükön szerepeltettem. Nemcsak amiatt választottam ezt az utat, hogy jelezzem, az olvasó egy elképzelt világba lép be. Meggondolásaimról már az Orgia utószavában írtam, most felidézem őket:

A hungaristák szántszándékkal súlyos megszégyenítésnek tették ki áldozataikat. Ráébredtem, nem szabad, hogy a szégyenben az én munkám által ismételten megmerüljenek. Ezért az áldozatok eredeti neve ebben a szövegben nem fordul elő.

Az elkövetők esetében kevésbé voltam aggályos. Velük kapcsolatban azt is le kell szögezni, hogy tetteik teljes körű összefoglalása közel sem található meg a könyvben. Levéltárak sok ezer oldalnyi idevonatkozó iratanyaga őrzi a neveket és a hozzájuk kapcsolódó eseményeket. […] Nem ez a könyv hoz valamely elkövetőre vagy annak nevére, lakhelyére, munkahelyére, leszármazottjára szégyent. Azt ők maguk, az egykori hungaristák csinálták. Persze akkor még abban a hiszemben, hogy a dicsőséget halmozzák. A dicsőséget éppen a legteljesebb lealjasulás útján vélték elérni. Sok utalás van rá, hogy végig tisztában voltak még ezzel is. Vagyis tudták, mit vállalnak. Például kivonják magukat a tízparancsolat hatálya alól. Nem én leszek az, aki feloldja őket az önként magukra vett teher alól.

Értékes információkat, tanácsokat kaptam Bársony Pétertől, F. Havas Gábortól, Meller Andrástól és Ungváry Krisztiántól. – Szívből köszönöm!

Munkámat fél évig az Erzsébetvárosi Irodalmi Ösztöndíjprogram támogatta, ami nemcsak anyagilag segített, lelki támaszt is adott.

Zoltán Gábor

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Korrektor Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 471 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL