Tanja Steinlechner

LA GOULUE
A
Moulin Rouge
táncosnője

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

26. FEJEZET

EPILÓGUS

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Szeretettel két csodálatos fiamnak,
Merlin Leandernek és Lucius Valeriannak

Egyetlen élet sincs eleve elrendelve, és mégis: nemcsak a származás és a társadalmi állás, a születési hely és idő határozza meg egy felkelő csillag feltételezett helyét, hanem az állhatatos jellem, a kimagasló tehetség, és mindenekelőtt az az erőteljes vágy, hogy maga mögött hagyja az ősi világát – mindez titokban kihat életünkre, és így szövődik láthatatlanul is sorsunk fonala.

PROLÓGUS

Csak be akart kukucskálni a sátorba, hogy meglesse a csodát, amit az emberek a vándornépekről meséltek. A cirkuszban állítólag idomított majmok játszanak, akik észrevétlenül elcsenik a hölgyektől a repülősót, az urak mellényzsebéből pedig a tubákot és az aprópénzt. Talán vad tigriseket is láthat, vagy kígyóembereket, akikről a mosodában meséltek az asszonyok. Úgy mondták, hogy emberfeletti módon tudnak tekeregni meg nyújtózkodni. Louise biztosan rájön a légtornászok, bűvészek és bohócok titkára. Ha tudná, milyen elixírt kell innia vagy a bőrébe dörzsölnie ahhoz, hogy felléphessen a cirkuszban, hát biztosan megszerezné.

Louise mindenképpen látni akarta ezt a csodát. Olyan ritkán jött cirkusz a városba, egyhamar nem lesz újabb esélye. Végül is ma van a születésnapja, és Mama nem engedheti meg magának a belépőjegyet. Az ajándékba kapott tarte au chocolat-ra{1} is hónapokig spórolta a pénzt. Louise rögtön észrevette a hasítékot a sátor oldalán, ezért közelebb lopózott. A sötétség leple alatt, távol a bejáratot megvilágító fényektől, kalapáló szívvel lapult a földre. A sátor hasítékán át láthatta a tarka, csillogó kosztümbe öltözött táncosnőket. A zenekar szapora ritmusára magasba emelték a lábukat, és hozzá integettek a pomponokkal. Louise megbűvölve nézte a műsorukat, képtelen volt levenni róluk a szemét. Amikor elhallgatott a zene, egy tetőtől talpig aranyba öltözött nő lépett elő. A fejét tollak díszítették, a hasa körül szikrázó láncok csörögtek. Legalább ezt az egy számot látnia kell! Így hát továbbra is ott térdelt a kemény földön, és tágra nyílt szemmel bámulta az előadást. Az igazi szenzáció, ahogy sejtette, a háncskosárban szunnyadt, amelyet a térdnadrágos fuvolás éppen bevonszolt a sátorba. A nő elé állította, és kissé távolabb leült a földre, egy terebélyes párnára, majd elkezdett játszani. Titokzatos, döngicsélő hangokat csalt elő a hangszeréből, ami inkább hasonlított egy hamisan csengő harmonikára, semmint fuvolára. A nő felnyitotta a kosár tetejét, és egy kobra bukkant elő. A zene varázsa és a nő művészete nyilvánvalóan felébresztette. Az állat egyszerre volt kecses és veszélyes. A nő a zenére mozgatta a kezét, a kígyó feje pedig követte a mozdulatot.

Louise hirtelen összerezzent, és egy kiáltással felugrott. Valaki hátulról a vállára koppintott. Annyira elmerült az előadásban, hogy nem hallotta, hogy valaki odajött. Egy jól öltözött nő és egy férfi állt előtte, és csodálkozva néztek rá. Merde!{2} Biztosan botrány lesz belőle. Azonban a férfi lehajolt hozzá, és megkérdezte:

– Tetszik az előadás? – Nem mosolygott, de lágy volt a hangja. Louise bólintott, de nem szólt egy szót se.

– Mondj már valamit, kis mademoiselle – noszogatta a nő. Lángvörös haja volt, az orra hegyén számtalan szeplő ült.

– Mit kell ahhoz tennem, hogy én is felléphessek a cirkuszban? – kérdezte Louise minden bátorságát összeszedve. A szíve vadul vert. Az, hogy a cirkuszi emberek a tette miatt átadnák a rendőrségnek, már egyáltalán nem tűnt valószínűnek. – Biztosan meg tudnék tanulni kötélen táncolni, vagy elefánton lovagolni.

A férfi és a nő cinkos pillantásokat váltottak.

– A cirkuszba akarsz kerülni? – A vörös hajú nő kíváncsian vizsgálgatta. – Ez az élet nem könnyű, és semmit sem adnak ingyen. Mindennap gyakorolnod kell, és próbálni az előadásokra, estére minden csontod fáj.

A művésznő tűnődve nézte a fák lombját, amelyek halkan susogtak felettük a szélben. Azután egy halk dallamot dúdolt, Louise pedig várta, hogy folytassa a mondandóját.

– Tudod – kezdte a nő –, mi, cirkuszi emberek nem azért vállaljuk ezt a fáradságot és megerőltetést, hogy meggazdagodjunk. A gázsi nagyon kevés. De nézd csak! – A sátor oldalán lévő hasítékra mutatott, és Louise értette, mit akar tőle. Bent felhangzott a taps. Megint leguggolt, és vetett még egy utolsó pillantást a cirkuszosok arcára: megkönnyebbülést és boldogságot látott, földöntúli, egyáltalán nem e világi ragyogást. A reflektorfényben állni, valóra váltani az álmokat, és az előadás végén lubickolni a sikerben – ez az igazi fizetség.

Amikor Louise felállt, a pár már eltűnt. De amit azon az estén átélt, tovább munkálkodott benne, és egy mélyen szunnyadó vágyat ébresztett a szívében.

Első ízben kóstolt bele egy zabolátlan és szabad életbe.

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

Clichy, Párizs mellett, 1882

Louise kinyitotta a kovácsoltvas kaput, és belépett a mosoda udvarára. Éjszaka alig hűlt le a levegő, és Clichy ragyogó nyári levegője madárürülék és vizelet szagával keveredett. A mosónők mindkét anyagot használták vásznak fehérítésére.

Louise az orrát húzta, és lehajolt Minette-hez, aki a lábához dörgölőzött, és a fejével böködte. Ezek a ritka pillanatok csak az övéi voltak, amikor nem kellett a tüzet táplálni, a gyöngyöző forró vízben a szennyest kavargatni, a nedves ruhát kicsavarni, vagy a szárítóba cipelni, és a kötelekre teregetni.

Az egyre hangosabbá váló dorombolás, amely teljesen átjárta a kismacska testét, őt is egy perc lélegzetvételhez juttatta. Aztán összeszorult a gyomra, ugyanis aznap még semmit sem evett. Reggelire amúgy is mindig csak kenyér volt, és hígított tej. Ő és Mama nem engedhetett meg többet a soványka bérből, és nemsokára ismét elkezdődik a nagy, szürke csarnok félhomályában a kegyetlenül lassan vánszorgó órák végtelen taposómalma. Louise figyelmen kívül hagyta a gyomrában húzódó érzést, amely azt suttogta neki, hogy szedje össze a bátorságát, és amilyen gyorsan csak lehet, hagyja itt ezt a helyet. Mama számít rá, és amúgy sincs más választása.

Még egyszer gyengéden megsimogatta Minette fejét, azután keresztülsietett az udvaron, és besurrant a nehéz ajtón át a mosócsarnokba. Louise leakasztotta a kötényét a fogasról, ahol a mosónők fehér egyenkötényei sorakoztak szépen, és maga elé kötötte. Letérdelt a fémkád mellé, amelyben a fahasábokat gyűjtötték, és amennyit csak tudott, a behajlított karjára halmozott. Amikor felállt, megszédült, és a halom fa nagy robajjal a földre zuhant.

Felsóhajtott, megint letérdelt, összeszedte a hasábokat a földről, de most a kötényébe gyűjtötte. Újra felállt, ezúttal különösen óvatosan, és a fával egyensúlyozva elindult hátra, a szennyestároló felé, ahol a fát a kihűlt tűzhelybe rakta.

Hátulról hirtelen valaki a vállára tette a kezét, mire Louise összerezzent. Nem hallotta, hogy a főnöke megérkezett, de rögtön megismerte Bettyt a hideg ujjairól, és az erős, változatlan nyomásról, ami azt jelezte neki, hogy megfigyelés alatt áll. A főnökasszony mindig a semmiből bukkant fel, minden alkalommal hibákat talált, és követelőzött. Gyorsan megfordította Louise-t, és a keze után kapott, mielőtt eldughatta volna a háta mögé.

– Csupa kosz a körmöd! – Betty rosszallón csóválta a fejét. – Nekünk garantálni kell a tökéletes tisztaságot. Ezt jegyezd meg magadnak, hallod? És már megint hogy néz ki a kötényed! Este, munka után mosd ki! Különben ne is gyere már ide! Előre sajnálom azt, aki majd egyszer feleségül vesz.

Louise arca lángolt, de inkább a haragtól, semmint a szégyentől. Betty szemmel láthatóan élvezte, hogy megszégyenítheti.

– Na, ne álldogálj itt, Louise, gyújtsd meg a tüzet az üst alatt – folytatta Betty a parancsolgatást. – Madame Dupont fehérneműjével kell kezdeni, már érdeklődött iránta. És ne felejtsd el, hogy a szegélyeket és a csipkét külön kell kezelni! Vite, vite!{3} – A főnöknő ezekkel a szavakkal indult el a pénztár irányába, ahol leült a zölddel kárpitozott székre. Többnyire itt tartózkodott, és felvette az ügyfelek rendeléseit.

A hátsó sorban lévő, szokásos helyéről Louise jól láthatta, mi történik a csarnokban – de mindenekelőtt a lehető legmesszebb volt Bettytől és a rikoltozó hangjától. Csak azért, hogy más nők ne vegyék el a kedvenc helyét, már hajnalok hajnalán kiosont a házból, hogy elsőként érkezzen a mosodába. Louise a leghátsó üst mellett őrizgette a gyufát, ezzel gyújtotta meg a fát. Olyan csodálatosan nyaldosták a lángok a hasábokat, körbetáncolták őket. A tűz fellobbant, és nem kérdezte tőle, erre született-e. Behunyta a szemét, és hallgatta a sistergést és pattogást – egy további lopott perc, amely csak az övé.

A templom toronyórája elütötte az egész órát, és a mosónők lármázva áramlottak be a csarnokba, hogy elfoglalják a helyüket. Köszöntötték egymást, és gazdát cseréltek a legújabb pletykák. Louise kelletlenül szakadt el a tűz látványától, és figyelmét a nagy mosókosárnak szentelte, amely hátul állt a többi közt. Tegnap már nem tudta kiválogatni a benne lévő szennyest. Az alsóneműk és a női harisnyák egy külön halomba kerültek. Szinte folyékonynak érezte a harisnya selymét, amikor a kezébe vette, hogy kifordítsa. Mostanában mindenféle színben és mintában készültek. A fehér harisnyák mellett zöldek is voltak, vörös sarokbetéttel, a világon minden nőnek volt ilyen. Némelyiket rombusz– vagy virágminta díszített. Louise egyszer pillangókkal hímzett, rózsaszínű harisnyát is látott. Elképzelte, milyen is lenne, ha egyszer pénzhez jutna, és egy vörös szívet hímeztetne a fehérneműjére, amit csak az láthatna, aki…

– Tiszta vörös az arcod, Louise. Lázas vagy?

A barátnője, Lily jött oda anélkül, hogy Louise észrevette volna. Kivételesen nem késett el, és eléje ügyeskedte magát a sorban.

– Biztosan nem. De tudod – suttogta Louise –, néha elképzelem, hogy a hölgyek finom fehérneműi az enyémek. Elképzelted már valaha, hogyan simulnak rá ezek a pillangók a bőrödre? – Lily elpirult. – Nagyon szívesen kipróbálnám munka után.

– Ez tilos, Louise. Ilyen ötleted is csak neked lehet.

– Ó, ne legyél gyáva nyúl! Hadd legyen már egy kis kalandunk!

A főnöknő feléjük fordult, és átüvöltött a csarnokon:

– Lily, ma nálam dolgozol, itt elöl! Vite, vite, hölgyeim! Itt nincs helye kávéházi csevejnek!

Lily Louise-hoz fordulva elmenet odasúgta:

– Szívesen kipróbálnám, de őszintén szólva nem merem. Ha elkapnak minket, abból óriási botrány lesz!

Louise felsóhajtott, befejezte a válogatást, és felkapta a két vödröt, amelyek oldalt álltak. Átszelte a csarnokot, vizet kellett hoznia az udvarban lévő kútról.

Csak egy gyors pillantás a felhőtlen égboltra, egy rövid sóhaj, azután megmerítette előbb az egyik, majd a másik vödröt a zavaros vízben, visszaszaladt a sajtárhoz, és beleöntötte a vizet. Majd egy harmadikat és egy negyediket, azután egy ötödiket és egy hatodikat is megtöltött, mindet keresztülvonszolta a csarnokon, a vizet az üstbe öntötte, amely alatt már égett a tűz. A következő üst alatt nem égtek a fahasábok. Ott beáztatta azt a mosnivalót, amelyek koszosabbak voltak. Legalulra kerültek az alsóneműk és a harisnyák, erre az ágynemű, végül a sálak, kézelők és gallérok. Louise csak ezután töltötte fel ezt az üstöt hideg vízzel. Külön üst volt a finom fehérneműnek: a csipkés szegélyű női fehérneműnek, a nemes harisnyáknak, a különböző színű fűzőknek és alsószoknyáknak. Ezeket az anyagokat majd külön kell kezelnie, hogy a színek élénkek maradjanak. A csillogó zöld az ecettől és a timsótól megint fényesebb lett, a gyengéd lilát sütőporral kezelte, Francine Duboise vörös pantallóját Louise vitriolos fürdőbe áztatta.

Duboise kisasszonynak kétes híre volt. Amikor belépett a terembe, elnémult a mosónők beszélgetése, egy pillanat múlva azonban a hátsó sorokból megindult a sutyorgás és pusmogás. Talán a szőke fürtök miatt volt, amelyek a mosócsarnok félhomályában is valósággal világítottak, vagy az elegáns járásán múlt, ahogyan a magas sarkú cipőjében a göröngyös kövezeten tipegett. A többiek talán csak irigyek voltak, amikor szájuk elé tartott kezük mögött azt suttogták, la poule, szajha, vagy néha rosszabbnak, la putainnek, kurvának nevezték. Azonban Louise számára az a pillanat, amikor nyílt az ajtó, és Francine Duboise belépett, a nap fénypontját jelentette.

Duboise asszony mindig meglehetősen extravagáns kalapokat hordott, úgyhogy azonnal feltűnt, amikor bevonult, és ügyet sem vetett a körülötte terjengő pusmorgásra. Minden alkalommal energikusan letette a pultra a kosarát, majd levette a pompás fátylakkal díszített kalapját – rossz szokás volt ez, amelyet egyetlen hölgy sem engedett meg magának a nyilvánosság előtt. A továbbiakban semmi illetlent nem tett, de az egész megjelenését körüllengte valamiféle titokzatos aura, amely az ott-tartózkodása rövid perceiben az egész mosodát megtöltötte.

De Francine-nal, ahogyan Louise titokban nevezte, nem számolhattak ilyen korán. Ehelyett az egész teremben a munkásnők hangja hallatszott. Akár idős, hajlott hátú özvegyek, akár eladósorban lévő fiatal lányok – mindegyikükben közös volt a munkától kisebesedett kezük, és a ruhájuk durva, nehéz anyaga. A ruhának egyetlen célja volt, hogy betöltse a funkcióját. Legyen olcsó, nagy hőmérsékleten lehessen mosni, és ne tegye túlságosan közszemlére a női bájakat. Egy asszony akkor számított rendes asszonynak, ha erényes volt, nem vonta magára a figyelmet, akár vágyott erre Louise, akár nem. Az arca kipirosodott a megerőltetéstől és a forróságtól, amelyet a lobogó tűz okozott. Folyékony szódát öntött a forró, de nem forrásban lévő vízbe – csak egy maréknyit, nem többet. Mindkét dologra ügyelnie kellett, hiszen sem a fehérneműnek, sem az ágyneműnek nem volt szabad összemennie, és a fehérítő sem hagyhatott barna foltokat a ruhán. Louise kiszedte az előkezelt sálakat, kézelőket és gallérokat, és az üstbe helyezte, amelyben a víz már megfelelő hőmérsékletű volt, miközben a harmadik üst már a kifőzni való ruhákra várt. A keze már most kivörösödött, és égtek az előző nap szerzett sebei. Biztosan megint felhólyagosodik. A fakanál után nyúlt, hogy megkeverje a főzőlevet, de egy fájdalmas kiáltással elengedte: a nyele tűzforró volt. A szoknyájával legyezte magát, így egy kissé hűsebb lett, és egy kis szünetet engedélyezett magának. Hogy bírja ki Mama éveken keresztül ezt a robotot? És hogy bírja ezt a szagot?

Anyja Elzászban nőtt fel rozmaring, kakukkfű és levendula között. Habár Louise csak nagy vonalakban emlékezett a nagyszülei házára, most a gondolatára is az enyhén vajas sajt ízét érezte a nyelvén. Gyerekként gyakran volt ott látogatóban, és leginkább azt a határtalan messzeséget szerette. Amikor felmászott az öreg almafa göcsörtös ágaira, végtelen kilátás nyílt a szőlőhegyekre. És soha nem felejti el a fantasztikus kertet sem: az almafák és a zöldségágyások között játszottak Vickel, a testvérével. Valahányszor elrohantak a kerti asztal mellett, Nagyi odanyújtott nekik egy szem édes epret, egy darabka sajtot, vagy inni adott nekik a házi limonádéból. Azokban a boldog napokban a felnőttek hagyták, hogy Louise és Vic a gyermeki fantáziavilágban kóboroljon. Azt tehettek, amit csak akartak. Nagyi a főzéssel foglalkozott, Mama a gyomlálással, miközben Papa és Nagypapa az almafákkal törődtek. Gyakran mindnyájan késő éjszakáig ültek a gyertyafény mellett a hosszú kerti asztalnál – mesébe illő élet volt.

– Miért nem maradunk itt örökre? Miért kell visszamennünk Clichybe? – kérdezte Louise. Papa gyorsan kiürítette a borospoharát, a keze reszketett egy kicsit.

– Nem vagyunk egyedül ezen a világon, és nem vagyunk olyan szabadok, mint szeretnénk.

Akkoriban Louise nem értette, mire gondol az apja. Nem tudta, hogy a háborúra célzott, ahová később mennie kellett.

– Elutazunk, ha színesek lesznek a levelek – mondta Papa, amikor a nyári szabadságát Clichyben töltötte, és Louise azzal ostromolta, mikor utaznak megint Elzászba. Addig ki kell tartania Clichyben Mamával és Vickel, a sötét lakásban. Nem ment rosszul nekik, volt ennivalójuk, Louise-nak még saját ágya is.

– Ezért hálásnak kell lenned.

Mama állandóan ösztönözte őt és Vicet, hogy segítsenek a háztartásban. Edényeket törölgettek, fehérneműket hajtogattak, és éjszaka imádkoztak, hogy minden maradjon úgy, ahogy van. Louise nem is tudott ennél értelmetlenebb kívánságot elképzelni. Habár elmondta az imádságot, amelyet Mama követelt tőle, de mihelyt az anyja lekapcsolta a lámpát, és kiment a szobából, rögtön kiugrott az ágyból, letérdelt a hideg kőre, és újra imára kulcsolta a kezét.

– Édes istenem, te mindent tudsz, így azt is tudod, hogy az előbb hazudnom kellett. Semmi se maradjon úgy, mint eddig, csak ezt kérem. Kérlek, segíts, hogy odaköltözhessünk Nagymamához és Nagypapához Elzászba. És ha ez nem megy, akkor legalább egy világos lakást adj nekünk, ahonnan messzire ellátunk a nagyvilágba. És akkor ez majdnem olyan lesz, mintha a kedvenc almafámon ülnék.

Louise imája tényleg valóra vált, semmi sem maradt úgy, ahogy volt – de másképp történt, mint ahogy ő elképzelte. A falevelek megsárgultak, de az utazás a nagyszüleihez elmaradt. Papa néhány napot velük töltött, és megvigasztalta Louise-t.

– Ha leesnek az első hópelyhek, kismadaram, akkor elutazunk.

A metszőn hideg szél lefújta az ágakról az utolsó leveleket is, amíg azok csupaszak lettek, és kísértetiesen meredtek az ég felé. Beköszöntött a hideg tél, és Papa pénzt küldött. Mama vett neki egy piros télikabátot, Louise majd kibújt a bőréből örömében, annyira tetszett neki. A nagyszülei majd csodálkoznak, ha ebben meglátják az unokájukat. De leesett az első hó is, és ők még mindig nem utaztak el. Papa írt nekik valamit a különleges háborús körülményekről, és tudatta velük, hogy nagyon hiányoznak neki. Talán fel akarta vidítani őket a soraival, de Louise majdnem elsírta magát. Mi haszna egy ilyen pompás kabátnak, ha nem utazhat benne.

Beköszöntött az új év, amelyet mindig a nagyszüleivel együtt ünnepeltek. De legalább Papa velük volt. Együtt néztek ki az ablakon az éjszakába, és amikor a templomtornyok éjfélt ütöttek, Mama megfogta Papa kezét.

– Reméljük, a háború hamarosan véget ér – mondta Mama.

Amikor a nap megint életre keltette az első rügyeket, Louise már meg se merte kérdezni, mikor utaznak el. Hiányzott neki a rozoga ház kertje, hiányzott neki Nagyi főztje, Nagypapa nyugodt hangja, ahogy elmagyarázta neki a világ dolgait.

Miután a cseresznyefa elvirágzott, és a meleg szellő elfújta az utcáról a gyenge szirmokat, és szétszórta az országban, ők még mindig nem utaztak el Elzászba, de Mama végre elmondta neki és Vicnek az igazat. Nagyon józannak tűnt a hangja, Louise azonban azonnal felfogta a szavai szörnyű jelentőségét. Nem is azok jelentéséből, hanem abból, ahogyan Mama teste minden jól megválogatott szónál megrándult, mintha a szenvedéseit senkinek nem lenne szabad látnia.

– Nagymamának és Nagypapának el kellett menekülniük. – Mama szünetet tartott, mielőtt tovább beszélt volna. – A boche-ok, a németek, meghódították Elzászt. Ezért a ház és a kert már nem Nagyiéké, hanem… idegeneké.

Louise-ban egy világ omlott össze. Gyermekkora paradicsoma visszavonhatatlanul elveszett. Soha többé nem mászik fára a kertben, soha többé nem tölti ott a szünidőt. Keservesen sírt.

{1} Csokoládétorta (fr.)

{2} A fenébe! (fr.)

{3} Gyorsan, gyorsan! (fr.)