Jack Ketchum: Offspring

Copyright © 1989, 2006 by Dallas Mayr

Hungarian translation © Rusznyák Csaba

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jack Ketchum: Offspring

Dorchester Publishing Co., Inc., New York, 2007

Fordította: Rusznyák Csaba

ISBN: 978 963 598 236 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

Amikor felébredtem, az óriásfarkas,

Hatszáz fontnyi bűn

Vigyorgott az ablakomban,

Csak annyit mondtam: gyere be!

– The Grateful Dead

I. RÉSZ
1992. MÁJUS 12.

0:25

A lány mocsokban és holdfényben fürödve állt az árnyékot adó fa hullámzó ágai alatt, és az ablakon át leskelődött. Mögötte a többiek izgatottan várakoztak.

Ujjbegyeivel megérintette az üveget. Kilazult. Régi darab. Ahogy összedörzsölte hüvelyk- és mutatóujját, érezte közöttük a finom rozsdaszemcséket.

Az odabent lévő lányra összpontosított. Savas-virágos szaga elárasztotta a dohos kanapét, amelyen feküdt, de még a mellette álló meleg, zsíros gabonaszemekkel teli tálat is.

A lányból pézsmaszag áradt. Vizelet- és vadvirágszag.

A lánynak melle és hosszú, sötét haja volt.

Idősebb lehetett nála.

Feszes ruhadarabokat viselt.

Akadályt jelentenek majd.

A fiúk közelebb nyomakodtak, látni akarták. Hagyta nekik. Fontos volt, hogy tudják, mi van odabent, bár úgyis ő fogja vezetni a többieket, ha eljön az idő. A hímek fiatalabbak voltak, iránymutatásra szorultak.

De ez új és izgalmas volt számukra. A testüket vékony nyírfagallyak csapkodták. Óvatosnak kellett lenniük, hogy megőrizzék egyensúlyukat.

Érezte a mellkasának dörzsölődő gyémántot, aranyfoglalata végiggördült a koszos, göcsörtös madzagon.

Az éjszaka csendes volt. Tücskök ciripeltek a völgyben.

Figyelték az élénk hangkavalkádban, a villódzó fényekben elvesző, jelenlétükről mit sem sejtő lányt. És egy pillanatra mindannyian, mintha egyetlen elme sugallata szállta volna meg őket, érezték a csecsemőt, amint egyedül alszik fölöttük a szomjazó sötétségben – az ő sötétségükben, az őseik sötétségében, a Nő és Elsőlopott sötétségében.

Képzeletükben látták a gyermeket, érezték a szagát.

Csak figyelniük kellett.

Csupán egyetlen magányos felhőnek kellett elúsznia a hold előtt.

1:46

Basszus, Nancy!

A házban már megint minden lámpa égett. Legalábbis a földszinten.

Ráfordult a Buickkal a kocsibehajtóra.

Ez azt hiszi, lopom én a pénzt? – bosszankodott. – Lefogadom, hogy a magnó meg a tévé is megy, és kóla sem maradt a hűtőben.

Csak egy kicsit volt részeg.

Jobb hátsó kereke megcsúszott a köveken és kavicsokon, letarolt hármat a gyepszőnyeg szélén makacsul az életükbe kapaszkodó tulipánok közül. Pokolba velük!

Előfordult, hogy józanul is simán legázolta őket.

Leállította a motort, és lekapcsolta a lámpát.

Pár pillanatig csak ült ott, és Deanre gondolt, amint vele mit sem törődve issza a Wild Turkey-jét a bárnál. A kibaszott férje, az isten szerelmére, és simán átnéz rajta, mintha ott se lenne.

De Dean már csak ilyen. Vagy nem kapsz belőle semmit, vagy sokkal többet, mint amennyi kibírható.

Jobban jártál a semmivel.

Persze azért megalázó volt. És tipikus. Akár vele éltél, akár nem, ő maga volt Mr. Megaláztatás. Ettől indult be.

Vett egy nagy levegőt, hogy kifújja magából a dühöt, kinyitotta a kocsiajtót, régi, fekete táskájának cipzáras oldalzsebéből elővette a .32-es revolverét, amelyet csak arra az esetre tartott ott, ha Dean megint ki akarná verni belőle a szart, mint múlt péntek éjjel Caribou-ban, aztán ellökte magát a kormánykeréktől, és kiszállt. Nehezebben ment a kelleténél. A szülés után maradt rajta felesleg. És a sör valószínűleg nem segített a helyzeten. A táska súlya húzta a karját.

Kibaszott Dean.

Izomból csapta be a kocsiajtót. A sofőroldalon nem záródott rendesen. Meg kell javíttatnom – suhant át az agyán.

Miből?

Dean nélkül a baba etetésére is alig maradt pénze, nem is beszélve a bébiszitterről, akit heti egy estére fizetett. A ház körüli teendők és a munka mellett kellett az az egy este – egy mozizás, esetleg pár ital kíséretében –, most, hogy a baba végre elérte azt a kort, amikor valamennyi időre ott tudta hagyni. De a pincérnők pocsékul kerestek Dead Riverben, a helyiek borravalójával pedig végképp kitörölhette a seggét. Bárki bármit mondjon a turistákról, azok legalább tisztességes jattot adtak.

Még egy hónap a turistaszezonig. Ki kell tartanod.

Végigsétált a repedezett burkolaton az oldalsó bejárathoz, és megkereste kulcstartóján a ház kulcsát.

A nyitott konyhaablakon át hallotta, ahogy koppan valami. Valószínűleg egy kólásdoboz az indokolatlanul drága, masszív étkezőasztalon. Nancy megint kieszi és kiissza őt a vagyonából.

Végül is a sörből visszavehetnék – merült föl benne. – Úgy még elvagyok. Spórolnék vele valamennyit. Mert hát mi az, ami igazán fontos?

Én és a baba, ugye?

Elöntötte a bűntudat.

Miért nevezi mindig babának?

Suzannah volt a neve. Suzi. Nem ment ez mindig így – emlékezett azokra az időkre, amikor még dudorászta a nevét. Most meg alig használta. Mintha a baba csak valami dolog lett volna, a sokadik akadály a jelzálog, a tető vagy a pincében szivárgó csap javításának kifizetése előtt.

Valószínűleg ezt is Dean kúrta el neki. Mint minden mást.

Hirtelen majdnem elsírta magát.

Felsétált a lépcsőn, bedugta a kulcsot a zárba.

Basszus, Nancy!

Nem is kellett a kulcs. Az ajtó nyitva volt.

Százszor megmondta már a lánynak: zárd be az ajtót.

Oké – szóval Dean ma este ott volt a bárban. De nem ül ott mindig. Egy nap beugrik, amikor ő nincs itthon, amikor nem látja a kocsiját odakint állni. Máris kétszer megfenyegette, hogy kipucolja a házat. Beáll elé Walchinski kocsijával, és a mosatlant leszámítva mindent elhurcol magával.

Meg se lepődnék.

Beszélnem kell ezzel a lánnyal.

– Nancy?

Benyitott a nappaliba, ahol hang nélkül ment a tévé – gőze se volt, hogy ennek mi értelme –, aztán becsukta és kulcsra zárta maga mögött az ajtót. Továbbindult a konyha felé, és az első, amit meglátott, a linóleumpadlón terjedő tócsa, ahogy átfolyik a sarkon a nappali keményfa padlójára – kóla, tippelte, kávé, valami sötét és folyékony, és… Jézusom! – meg fogja ölni ezt a lányt. Óvatosan kikerülte a pocsolyát, aztán felnézett, s ekkor megérezte a bűzt, mire kikívánkozó szavai hirtelen a torkára fagytak, ahogy a sikoly is. Úgyhogy csak állt ott, próbálta visszanyelni az egészet, mint egy elfojtott lélegzetvételt a szélviharban.

Kettejük a konyhapulton, a mosogatótálca mellett guggolt. Természetellenesen élénk szemmel bámulták őt. Lelógó karjukat vér borította.

Gyerekek.

Nancy meztelenül feküdt a masszív étkezőasztalon.

Mozdulatlanul. Sápadtan.

Mindkét karja hiányzott.

Ruhái szanaszét hevertek a helyiségben. Nadrágja az asztal mellett – nedvesen, barnán, csillogón.

A szekrényajtók nyitva álltak, a dobozok és üvegcsék darabokra törtek. Liszt, zsemlemorzsa, kekszek, cukor és lekvár ömlött szét a konyhapulton meg a padlón.

Nancy két karja a mosogatóban száradt. Az edényekkel együtt.

Az egész látványt egyetlen pillanat alatt fogadta be, és azt is látta, miközben forogni kezdett a gyomra, hogy készen állnak rá. A véres baltát tartó lány meg a két egyforma, mocskos fiú, aki széttárva tartotta Nancy két lábát, felnőttes, szakszerű komolysággal fordultak felé, és egyáltalán nem úgy néztek ki, mint a fiatalabbak, akik a pulton guggolva vigyorogtak.

A lányra siklott a pillantása, aki üres tekintettel meredt vissza rá, és mintha mindketten rögtön értették volna, hogy mit jelent a másik ittléte. Egy másodpercig ugyanazon dolog köré csoportosultak a gondolataik, bár maguk a gondolatok épp olyan drasztikusan mások voltak, mint a tűz és a víz. A lány gondolatai hidegek, gyakorlatiasak, már-már szertartásosak, csupa akaraterő és némi nyugtalanság, amiért a nő pontosan tudja, mi történt. Az ő gondolatai zaklatottak és olyan mélyről jöttek, hogy amikor a lánya neve kiröppent az ajkán

(„Suzannah!”)

már tudta, hogy nem Dean tehet az anya és lánya közti kötelék megváltozásáról, csak az ő saját reményei fulladtak ki ideiglenesen, de idővel túltette volna magát ezen az állapoton. Tudván ezt, illetve hogy nem lesz már több ideje, a szíve ott helyben megszakadt. Így aztán amikor a legkisebb fiú, akit észre sem vett, kilépett az asztal mögül, és feltartotta neki a fehér, műanyag szemeteszsákot, hogy szemügyre vehesse kicsi, de nagyon is ismerős tartalmát, már vadul matatott a táskájában a revolver után, hogy cafatokra lőve küldje vissza őket a pokolba. Így is tett volna, ha a fejsze szép szabályos ívet leírva nem áll bele a homloka közepébe, s ettől nem zuhan remegve térdre.

Azután a szívszakadást elnyelte a sötétség.

3:36

George Peters arról álmodott, hogy Mary, a felesége – aki már három éve meghalt –, fiúnak adott életet.

A fiuk kétéves volt, és a padlón játszott.

Mindenfelé fakockák hevertek körülötte, játék vonatok futottak egy sínen, amely a karácsonyfa alól indult, majd eltűnt a Peters hálószobájába vezető folyosón, aztán valahogy a nappali ablakán át tért vissza.

Peters egy karosszékben újságot olvasott. Napfényes májusi vagy júniusi nap volt, mégis ott állt a karácsonyfa, s folyamatosan köröztek és köröztek a vonatok.

Mary látogatóba ment, így most Peters vigyázott a fiúra.

Aztán valaki türelmetlenül kopogott az ajtón, és a nevét kiáltotta.

Ahogy felkelt, látta, hogy Sam Shearing az, aki tizenegy éve halt meg, és közölte vele, hogy el kell húznia onnan, el kell tűnnie, de azonnal, kapja fel a fiút, és fusson, mert jön a vonat.

Peters azt felelte, tudja, hogy jön a vonat. A kis szerelvény csak körözött tovább.

Nem érted! – vágta rá Shearing. – Kurvára nem érted! Aztán futásnak eredt. Ami egyáltalán nem vallott Sam Shearingre.

Peters pislogott egyet, mire Sam eltűnt. Becsukta az ajtót, és visszament a nappaliba, ahol a fiú játékból összeütögette a fakockákat.

Ekkor hallotta meg a vonatot.

Ahogy száguld, dübörög a ház felé.

Peters felkapta a fiát. Elfutott a fa mellett a konyha irányába – ez a fiatalabb Peters nagyon gyors volt –, miközben a mozdony berobogott a nappali ablakán, és végigzúzott a szobán, sebesebben, mintsem hogy bárki versenyre kelhetett volna vele. A fiú eszeveszetten hisztériázott a karjában, a hatalmas, fekete tömeg ledarálta a hűtőt és a mosogatógépet…

Egyre közeledett…

Amikor felriadt, olyan gyorsan vert a ketyegője, mintha tényleg futott volna. Izzadt. A lepedők átnedvesedtek, és régi, áporodott skót whiskytől bűzlöttek.

Legalább a feje nem fájt. Kivételesen nem felejtette el bevenni az aszpirinjét. De ahogy felült, kábának érezte magát. Valószínűleg még mindig dolgozott benne a pia.

Az órára pillantott. Még hajnali négy sem volt. Az alvásnak mára lőttek.

Pedig a whisky eleve az alváson hivatott segíteni.

Mary nem helyeselte, viszont megértette volna. Egy ponton túl egyszerűen nem tudsz megbirkózni a gondolataiddal és a magányoddal. Amióta a felesége meghalt, nemcsak rémálmok kínozták, amelyek miatt már délután négytől éjszakába nyúlóan piált, hanem a puszta tény is, hogy a párja nélkül kellett élnie a házban.

Visszavonulni a legjobb és legrégibb barátoddal egy dolog. Visszavonulni csak úgy valami egészen más.

Megint hallotta a kopogást, ám ezúttal nem álmában, hanem az ajtaján. Most már feltételezte, hogy az előbbi is onnan jött. Kitartó.

– Jövök már! Egy pillanat!

Felkelt az ágyról. Meztelen, pocakos öregember.

Előszedett egy alsót a komódból meg egy nadrágot a szekrényből. Bárki volt is az ajtónál, meghallotta őt, mert a kopogás abbamaradt.

De ki a bánat zavarja őt hajnali háromnegyed négykor? Barátok, ivócimborák – azokból mostanra nem sok maradt. A felük elpatkolt, a másik felük elköltözött.

Dead Riverben manapság szinte csak idegenek élnek.

Na tessék, már megint az önsajnálat.

Rinyagép – korholta magát.

Volt egy testvére Sarasotában, aki mindig azzal traktálta, hogy milyen jó életet él odalent. Egy mobilházparkban lakott a feleségével, egy szélmalommal az otthonuk előtt, durván másfél kilométerre Siesta Keytől. Egyszer ellátogatott oda, és annyi biztos, hogy magányosnak nem lehetett nevezni őket. Éjjel-nappal beugrott valaki hozzájuk. Rengetegen sétáltak, bicikliztek, szív-, vérkeringési vagy hasonló panaszokra végeztek testmozgást, s közben megálltak a testvérénél meg a sógornőjénél az árnyékos veranda alatt, hogy betérjenek hozzájuk egy pofa sörre.

Táncesteket látogattak, golfoztak, étterembe, klubokba mentek, társaságba jártak, és piknikeztek.

Ez nem az ő világa.

Először is ott a hőség.

Fontosak voltak számára az évszakok. A csupasz fák januárban és a zöld májusban. Még a tél is, ahogyan reggelente eláll a hidegtől a lélegzeted, ahogyan a hólapátolás felhevít a ruha alatt, ahogy a fa ropog a kandallóban.

Floridában nem volt más, csak a meleg. A meleg, ami az idő egyharmadában kellemes és jóleső, a másik harmadában kicsit kellemetlen, a harmadik harmadában meg olyan, mintha gőzfürdőben mászkálnál. Mintha a saját izzadságod felhőjén sétálnál keresztül.

Másrészt meg sosem volt kifejezetten társasági ember.

Előfordult, hogy úgy érezte, jót tenne neki egy másik nő. Odalent volna is rá lehetősége. A testvére parkjában senki sem maradt sokáig egyedülálló. De ehhez el kellett járnod a vacsorákra meg a táncestekre, hajlandóságot mutatnod bizonyos dolgok iránt.

Ő meg még arra sem tudott hajlandóságot mutatni, hogy kinyissa a rohadt ajtaját.

Felvett egy köntöst meg egy papucsot, és odacsoszogott a bejárathoz. Megint elfelejtette felkapcsolni a veranda világítását, úgyhogy most megtette, és kinyitotta az ajtót.

– Vic!

Vic Manetti állt ott a sárga fényben. Mögötte egy járőr támaszkodott a rendőrautónak, de ebből a távolságból Peters nem ismerte fel.

Manetti volt „az új fiú”. Bő két éve szolgált Dead River seriffjeként, de a legtöbbek számára „az új fiú” maradt, mert New York Cityből jött, és nem itt született.

– Bocs, hogy felébresztettelek, George.

– Semmi baj.

Peters tisztelte Manettit. Néha legurítottak pár sört a Caribou-ban – a város dolgairól beszélgettek, úgymond tartották a kapcsolatot, és Petersnek az a benyomása támadt, hogy Manetti jó zsaru. Nyugodt és alapos volt, vágott az esze. Egy ilyen poros kisvárosban nemigen kívánhattál ennél többet.

De most, ahogy ott állt előtte, Peters úgy érezte, sosem látta még ilyen zaklatottnak.

– Beszélnünk kell, George – kezdte.

– Azt látom. Bejössz?

– Igazából reméltem, hogy esetleg velünk tartasz.

Peters látta, ahogy Manetti feszengve-kínlódva keresi a megfelelő szavakat. Aztán a jelek szerint megtalálta őket.

– Szeretném, ha megnéznél valamit a kedvemért. Szükségem van a szakértelmedre.

– A szakértelmemre? – Mosolyognia kellett. Dead Riverben ritkán dobálóztak ezzel a szóval.

– Figyelmeztetlek: ocsmány ügy.

És akkor Petersnek támadt egy sejtése – talán a szakértelem szó kattant a helyére –, mindenesetre felgyúlt valami fény a fejében, egy megérzés, miszerint tudja, miről beszél Manetti.

Erősen remélte, hogy téved.

– Adj egy percet!

Bement a lakásba, levette a köntösét és a papucsát, aztán keresett egy gondosan összehajtogatott pólót a fiókjában (tudta, Mary még az ivászat mellett is elvárná, hogy rendben tartsa a dolgait) meg egy cipőt az ágya mellett. Átsétált a konyhába, ahol kivett a hűtőből egy doboz narancslét, és ivott belőle pár kortyot. Azután továbbment a fürdőszobába, fröcskölt egy kis fizet az arcába, valamint fogat mosott. A tükörből visszanéző arcon alaposan meglátszott mind a hatvanhat éve.

Visszament a hálóba, kivette a fiókból a pénztárcáját. Mary fényképe a komód tetején mosolygott; egy korosodó, de még mindig csinos nőt ábrázolt. Jóval a rák előtt.

Ahogy a kép látványa, mint szinte mindig, elvonta a figyelmét, megszokásból kihúzta a felső fiókot, és már félig kiemelte belőle a .38-ast meg a tokját, mielőtt rájött, hogy ezúttal nem lesz rá szüksége.

A fegyvereket meghagyhatja az ifjoncoknak.

Vic a kocsiban várta. A járőr, akit korábban nem ismert fel távolról, Miles Harrison volt. Peters gyerekkora óta ismerte. Egy ideig a srác hordta feléjük az újságot. Valami oknál fogva sosem sikerült eltalálnia a verandájukat, amiért télen folyton átkozták.

Köszönt neki, érdeklődött az anyja meg az apja felől – akik jól vannak, kösz –, majd beszállt hátulra. Elindultak. Aztán már a tarkójukat bámulta a dróthálós üvegtáblán át.

Fura hely egy vén exseriffnek, gondolta.

Fél órával később a whisky megpróbált feltörni belőle, mire ő minden igyekezetével a légzésére koncentrált, hogy lenn tartsa a rohadékot.

A konyha egy kibaszott mészárszék volt.

Csak nézte mindazt, ami a nőből meg a bébiszitterből maradt, és teljesen nyilvánvalóvá vált, mivel áll szemben. Már azóta tudta, hogy meglátta a kinti lépcsőn szétspriccelt vizeletet… valaki megjelölte a házat.

És sejtette, hogy Manetti is tudja.

– Most már látod, miért kértem, hogy gyere velem – jegyezte meg.

Peters biccentett.

– A bébiszitter anyja hívott minket. Egyébként Nancy Ann Davidnek hívják, márciusban töltötte be a tizenhatot. Az anyja azt mondta, későre járt, úgyhogy idetelefonált, de senki sem vette fel. Még párszor próbálkozott, aztán aggódni kezdett, végül értesített bennünket.

– Ki a nő?

Lenézett a padlón heverő holttestre. Ahogy az asztalon hagyott lány, ez is meztelen volt, és minden végtagja hiányzott. Vágtak egy lyukat a mellkasába, teljesen szétfeszítették, eltörve a bordákat, odabent pedig, a szív helyén, nem maradt semmi. A koponyát szétvágták, az agy eltűnt. A linóleumpadlón belsőségek hevertek.

– Loreen Ellen Kaltsas. Harminchat éves. Külön él a férjétől, Dean Allan Kaltsastől. Utóbbit őrizetbe vettük, beszéltem vele az őrsön. Úgy tűnik, nem voltak oda különösebben egymásért. A fickó azt is elismerte, hogy néha felpofozta. De nem hiszem, hogy ehhez köze lenne. Elég őszintén aggódik a babáért.

– Hogy is mondtad, mennyi idős a gyerek?

– Tizennyolc hónapos. Sehol semmi nyoma. Nincs vér a kiságyban, sem a szobájában. Semmi.

Átlépett a vér- és vizelettócsán az asztalon fekvő lányhoz. Éppen Max Joseph, a megyei helyszínelő dolgozott rajta.

– George!

– Helló, Max!

– Mit szólsz ehhez? Megint ugyanaz a szarság, mi?

– Jézusom, Max, remélem, nem.

Kényszerítette magát, hogy ránézzen a lányra. Neki a bal melle nagyja is hiányzott, levágták.

– Hát, George, megmondom őszintén, abból gondolom, hogy megint ugyanazzal van dolgunk, ami nincs itt. A húsos részek, ha érted, mire gondolok. Ismerős?

Peters nem válaszolt.

– A halál oka?

– Basszus, George, hát kivágták a szívét!

Lenézett a nyitott, kék szemre. Nancy Ann David csinos lány volt. Gyönyörűnek senki sem nevezte volna, de csinos volt. Lefogadta volna, hogy akadtak fiúi. Emberek, akiknek hiányozni fog.

– És a nőnél?

– Csapás a fejre. Valószínűleg fejszével vagy baltával. Azonnal meghalt.

Kisétált a konyhából. Manetti a nappaliban várta. Együtt mentek ki a házból, szívniuk kellett némi friss levegőt.

Vic megkínálta cigivel, ő elfogadta, mindketten rágyújtottak. Az ég kezdett azzal a bizonyos kora reggeli ragyogással kivilágosodni, már hallatszott, ahogy a tücsköket felváltják a madarak.

– Mit gondolsz? – kérdezte Manetti.

Peters tudta, hogy érti. Egyedül te maradtál itt azok közül, akik átélték. Te vagy az egyetlen, aki biztosan tudja.

Mindenki más vagy meghalt aznap éjjel, vagy elköltözött – olyan helyre, ahol nem jutnak eszükbe a történtek, valahányszor kisétálnak az erdőbe, vagy úszni mennek a partra.

Neki is így kellett volna tennie.

És ha nincs Mary, talán így is tesz – csakhogy Mary Dead Riverben született, és maradni akart.

De a rémálmoknak így is el kellett volna üldözniük, hisz mindannyiszor azt üzenték: Menj! Tűnj innen! A rémálmok és minden más, ami kéretlenül társául szegődött a második vagy harmadik pohár skót whiskyig. Leginkább a meztelen fiú, ahogy feléje suhan az irányzéka előtt, és Peters figyelmezteti, hogy álljon meg, de nem engedelmeskedik, majd a puskák felugatnak, mind egyszerre, és…

És Mary azóta meghalt. Nem volt többé családja.

A várost idegenek lakták.

El kellett volna mennie.

Még mindig elmehet.

Szarni bele a sarasotai hőségbe. Elvégre van ott légkondi, nem?

– Talán valami utánzó lehet? – Manetti igyekezett reményteli hangot megütni.

Peters ránézett. Fáradtnak tűnt, szikár, inas teste lassan egyetlen nagy kérdőjellé hajlott. Manetti sem volt már mai gyerek.

– Tizenegy év után, Vic? Egy utánzó? Tizenegy év elteltével?

Eldobta a cigijét. Orrcimpájában megtelepedett a hús és vér bűze. A cigaretta mit sem ért ellene.

Ahogy a másik bűz ellen sem.

Amire úgy emlékezett, mint egy szúrt sebre, amely sosem gyógyult be – és valószínűleg soha nem is fog.

A vérző nő levetette magát a szikláról, késével fültől fülig elvágta Daniels torkát…

– Én azt mondom…

Rálépett a fűben pislákoló cigarettára, majd elnézett a még csak szürkén felderengő dombok felé, melyek az erdőn át a sziklákhoz és a tengerhez vezettek. Nem is olyan messzire.

A madarakat hallgatta. Kellemes, tiszta, reggeli hang, megbízható és valóságos, akár a napfény. A madárdalok hangja segített.

– Én azt mondom – folytatta –, hogy anno elszalasztottunk párat. És szerintem egy ideig távol voltak.

4:47

Mire David Halbard felnézett a Macjéből, már hajnalodott. Elég lesz – gondolta, bár nem érezte kimerültnek magát.

Bőr forgószékében ellökte magát az íróasztaltól, kivette a flopilemezeket a meghajtójukból, és elrakta őket.

Gyorsan és jól telt az éjszaka. Az egyetem óta képes volt erre – az egész éjjelen át tartó munkavégzésre –, ha a projekt kellő kihívást jelentett.

Az egyetem óta tizenhárom év telt el, ezt gyérülő haja is bizonyította. De az energiája nem apadt. Amíg folyamatosan döntötte magába a kávét, minden simán ment.

David Halbard elégedett ember volt. Most mindenképpen, ahogy ötödik csészéjének üledékét kortyolgatta.

Kicsit mindig meglepődött, amikor felfedezte magában ezt az érzést. Elvégre a Pennsylvaniai Egyetem utáni első éve a Brooklyn Polytechnicen kész katasztrófa volt. Mérnöki tanulmányai felkészítették a tervezési munkára, csakhogy a Comcorpnál mindent előírásosan csináltak, még csak megközelítőleg sem talált benne semmi izgalmat. Beleölt másfél évet, aztán a szerencséjében bízva felmondott.

Az IBM-es melója már jobbnak bizonyult – egy új, nagy gépet készítettek az amerikai Parti Őrségnek. Két másik fickóval saját kezűleg végezték el a munka java részét, és baromira élvezték. Félúton azonban a Parti Őrség elkaszálta a projektet. Túl komplex, mondták.

Ahogy a csapat látta, egyáltalán nem volt túl komplex, inkább a Parti Őrség volt kurvára együgyű.

A következő három évben még két terv jött, és ment a levesbe, aztán 1986-ra betelt a pohár. Teljesen kiégett, totálisan elcsüggedt. Tudta, ha így folytatja, végül transzformátorokat vagy hasonlóan unalmas szarokat tervez majd valahol, álló nap csak gürcöl, és gyűlöli magát, sőt, még Amyt is, amiért elviseli őt.

Addigra már feleségül vette korábbi, IBM-es asszisztensét (ő szintén képességeihez méltatlan munkakörben dolgozott) – ez volt kaotikus, disszonáns életének egyetlen díszítőhangja. Úgy döntöttek, leegyszerűsítik a dolgokat, keresnek egy helyet, ami tetszik nekik, aztán valahogy megoldják. Összejött egy kis megtakarításuk. Gondolták, ha minden kötél szakad, legfeljebb tévéket meg rádiókat javítanak majd.

Fiatalok és okosak voltak, hát miért ne.

A hely adta magát. Amy Portlandből származott, és még mindig az otthonaként gondolt Maine-re, a brooklyni David pedig úgy volt vele, hogy az állam partvidéke egész pofás.

És azóta is úgy van vele.

Kikapcsolta a Macet, felállt a székéből, és odasétált a napozóteraszra nyíló kétszárnyú üveg tolóajtóhoz. Elhúzta az egyiket, hogy beengedje a reggeli levegőt.

Szellő simogatta a tölgyfákon túli magas füvet és aranyvesszőket. Úgy tűnt, enyhe napnak néznek elébe.

Kis testű madarak verdestek szárnyaikkal az ágak között, gyülekeztek, daloltak.

Még egy csészével – ötlött fel benne –, idekint, a teraszon.

Átsétált a dolgozón a konyhába, és kitöltött magának egy bögrényit.

Bár sosem a kávé tartotta ébren. Hanem a munka.

És ez így is volt rendjén.

Kivitte a bögrét, és leült a viharvert korlát mellett sorakozó kerti székek egyikére, melyek fáját zöldre festették.

A feje felett két vaskosabb ág ringatózott a szellőben. A legnagyobb átnyúlt az egész napozóteraszon, kis híján bekopogott a dolgozóval szomszédos hálószoba ablakán.

Amy odabent aludt.

Előbb-utóbb vissza kell nyesnem – jutott eszébe.

De igazából nem szívesen vagdosta őket. Tíz, egyenetlenül elszórt fájuk volt, mind fekete tölgy, magasak, öregek és tiszteletre méltók, kiérdemelték az életterüket.

Ilyen messze északon ritkaságszámba mentek az ekkora fák. A hideg, téli, tengeri szelek a legtöbbet megbetegítették, földig hajlították. Alázatra tanították.

Megmozgatta a lábujjait, és belekortyolt a kávéjába.

Mezítlábasan ült, a nap máris felmelegítette a helyet.

A terasz festett, szürke fenyőfából készült, jó tágas volt, három és félszer tízméteres, úgyhogy elfért rajta négy kényelmes szék, egy piknikasztal padokkal, meg a grillező. Az egészet cölöpök tartották meg a meredek domboldalon, melynek lejtője csak a tölgyek és cserjések után adta át a helyét a több mint háromhektáros füves mezőnek, meg két hektár cédrus- és fenyőerdőnek, azon túl pedig – és ez a pláne – a sziklafalaknak meg a tengernek.

A fenyőktől nem lehetett látni a sziklákat, de a maga módján így is lenyűgöző volt a kilátás. Semmit sem nyestek, vágtak vagy ültettek. Minden vadon nőtt.

Az erdő sötét.

Hála az égnek.

A játék hozta őket ide.

Két évvel korábban, amikor még mindig ROM-ra írt és tesztelt kódot, Amy a grafikán dolgozott, David pedig a zenét komponálta, New Yorkban béreltek lakást. Egy százéves ház az erdőben. Elbűvölő volt, kivéve, amikor esett, ugyanis a tető egy csomó helyen eresztett. Hallgathattad a fazekak és serpenyők szimfóniáját. A főzéshez meg nem maradt semmilyen edény.

De pörgős, feszült, igazán félelmetes horrorkalandjátékának ötletével nagyot durrantott. A Computer Arts lecsapott rá, és meglepően nagyvonalú honoráriumot fizetett az amerikai licencjogokért. És Az erdő sötét lett az első nagy diadaluk a Nintendóval szemben. Mi több, ez volt bárkinek az első nagy diadala a Nintendóval szemben, amely már oly régóta uralta a piacot.

A sikert részben botrányos dizájnjának köszönhette. Ragacsos, remegő hálókon özönlő pókhordák igyekeztek felfalni a játékost; voltak kígyóvermek, fákból meg bokrok mögül előugró torz, félemberi szörnyetegek, valamint egy temető, ahol a holtak lassan, kínkeservesen másztak ki sírjukból. És amit megöltél, az vérzett. De nagyon durván.

Amy csúcskategóriás, baromi hátborzongató grafikával dolgozott, amin sokan kiakadtak, mivel többnyire gyerekek fognak leülni a játék elé.

De sem David, sem a Computer Arts nem osztotta a véleményüket. Egy átlag mai 12-es korhatárú filmhez képest a játék olyan ártalmatlannak tűnt, mint a Scrabble.

Minden más játékhoz képest viszont egy köteg dinamit volt.

Úgyhogy az eladási mutatók kilőttek, így a vállalat még több játékot rendelhetett, amelyek szintén sikert arattak.

De Az erdő sötét egyenesen az volt a Computer Artsnak, ami a Super Mario Brothers a Nintendónak. Egyetlen játék se érhetett a nyomába sem Amerikában, sem Japánban – ahol mostanra ugyanúgy kaszált, mint itthon. És az új játékért, a Bújócskáért is elképesztő előleget fizettek.

Úgyhogy ő meg Amy nekiálltak új házat keresni.

És ezt a szép kilátással feldobott, szürke cédrussal burkolt, nyeregtetős házat találták – volt vagy százéves, és épp olyan elszigetelt helyen állt, mint a bérleményük: a legközelebbi szomszédjuk bő három kilométerre lakott északra, a ház állapotát tekintve viszont fényévekre. Korábban egy öreg vidéki orvos élt itt a feleségével, de amikor a férfi meghalt, a nő elköltözött Arizonába a gyerekeihez. Rendelkeztek a kellő anyagi háttérrel és a régi dolgok iránti makacs jenki tisztelettel, hogy lényegében megőrizzék a ház eredeti állapotát, így aztán nem nyúltak a kézzel faragott oszlopokhoz, ahogy a pácolt szegélyeket sem festették le, és megtartották a régi öntöttvas kályhát is.

Egy héttel később Campbell és a csapata beleállították a cölöpöket az alapokba az új házrészhez. A faanyag nagy része már ott volt a deszkapadló alatt, ponyvával takarva. Ismerte Campbellt, tudta, milyen gondos szakember, akire lehet számítani, hogy megőrizze a hely hangulatát, szépen elegyítse a régit és az újat. Sokba került a munkája, de megérte.

És hát végül is, futotta rá. Megdöbbentő, de annyi pénzük volt, hogy azt se tudták, mihez kezdjenek vele.

David brókerei ellenben tudták.

A Nintendo egyvalamit nagyon jól látott – gondolta. Nyers fordításban a japán nintendo szó nagyjából azt jelentette: „bármilyen keményen dolgozhatsz, az eredmény isten kezében van”.

David úgy vélte, ez mindent elmond.

Majdnem elfogyott a kávé.

Kezdett felmelegedni a levegő. Már-már kábának érezte magát. Szárnyak verdesését hallotta, majd egy madár röppent fel villámgyorsan a magas fűből. Nyírfajd, fogoly, fácán – valamilyen szárnyas vad. Bárcsak többet tudott volna a helyi állatvilágról… A madár repült úgy száz métert, aztán ismét alászállt a fűbe. David addig követte tekintetével, amíg eltűnt.

Aztán visszanézett oda, ahol felbukkant.

Majdnem elejtette a kávéját.

Messze volt, de David jól látott, és ha csak feleilyen éles a szeme, akkor sem tudja nem észrevenni.

A lány a fűben, az aranyvesszők közt állt. A fű egy méter magas lehetett, a derekáig ért. Ha Davidnek tippelnie kellett volna, azt mondja, úgy tizenhét-tizennyolc éves lehet. Kamasz.

A vonásait ebből a távolságból nem tudta kivenni, de a haja sötét és hosszú volt, nagyon hosszú. Beterítette mezítelen vállát. Félig a mellét is.

A férfi nem látta a teljes alakját, viszont deréktól felfelé egész biztosan nem viselt semmit.

Egy szál virágot forgatott a kezében. Vöröset.

David irányába bámult.

A házat nézte, nem őt.

Amy nem fogja elhinni – gondolta. – Saját erdei koboldunk van, itt, a kertünkben.

A lány egy darabig még ott ácsorgott, aztán megfordult, és elindult a fenyőfák felé, sűrű, sötétbarna hajzuhataga lassan eltűnt az élénksárga füves rét messzeségében.

Fel kell ébresztenie Amyt, hogy elmesélje neki.

Visszasétált a dolgozószobába, és behúzta maga mögött az ajtót. Úton a hálójukba, a dolgozó közepén álló régi, Defiant öntöttvas kályha mellett elhaladva az órára pillantott.

Öt harminc.

Ki fog nyírni – ötlött fel benne.

Nem is hibáztatná. Amy elég rosszul aludt Melissa születése óta, az utóbbi három hónapban, bár Melissa már meglehetősen sokat fejlődött (elképesztő sebességgel, gondolta – hihetetlen, milyen gyorsan változnak az újszülöttek), és könnyen kezelhető baba lett belőle, aki nem ébresztette fel őket félóránként, mint sok más kicsi. Ma éjjel csak egyszer kellett felkelnie hozzá.

Amy pedig kivételesen azt az alkalmat is simán átaludta.

Hagyd pihenni! – intette magát. A hírek ráérnek.

A fürdőszobába menet bekukkantott a hálóba.

Amy teste gyorsan visszanyerte a régi formáját, és David most örömmel látta, hogy ismét meztelenül alszik; erős háta, válla vonala és melle íve belenyomódott a lepedőbe.

A szoba másik oldalán az aprócska Melissa feküdt rózsaszín arcával a bölcsőjében.

Elég szerencsés egy szarrágó vagy – jutott eszébe. – Ugye tudod?

Otthon, feleség, kisbaba.

Erdei nimfa meg minden.

Odakint, a mezőn meghallotta a hajnal első kukorékolását.

5:02

Másodlopott a fenyő- és cédruserdő árnyai közt suhant, mélyen belélegezte édes illatát. Talpa alatt a lehullott tűlevelek alkottak tömör, hideg, nyirkos réteget. Egy alacsonyan növő ág súrolta a combját, mire megkeményedett a mellbimbója.