A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julie Caplin: The French Chateau Dream

One More Chapter a division of HarperCollinsPublishers Ltd, London

Első kiadás

Copyright © Julie Caplin 2023

Julie Caplin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2023

Minden jog fenntartva.

Borítógrafika © Rácz Evelin

ISBN 978 963 604 437 4

Ajánlás

Ezt a könyvet azoknak ajánlom, akik nehéz családi problémákkal küzdenek – talán ők is meglátják majd a fényt az alagút végén.

Első fejezet

Hattie gurgulázva nevetett, amikor leállította az autót, és felnézett az előtte magasodó épületre. A látvány minden várakozását felülmúlta: a fakó kőfalak és a fehér kiszögellések ragyogtak a kora délutáni napsütésben. A vakító fénytől még napszemüvegben is hunyorgott. Valójában maga sem tudta, mire számított, de kevésbé lepte volna meg egy romhalmaz, mint a lenyűgöző oromzat. Alig tudta elhinni, hogy a káprázatos, elegáns, tündérmesébe illő Château Saint-Martin két hónapig az otthona lesz.

Csodaként élte meg, hogy reggel elindult a felhőkbe burkolt Surrey-ből, és alig hat óra elteltével szó szerint fürdött a francia napsütésben. Szinte bugyborékolt körülötte az élet. Mintha maga is hibernáltságból ébredt volna, és feltörő nevetését jó jelnek tekintette. Az utóbbi időben nemigen volt oka mosolyogni sem. Minden energiáját arra használta, hogy átgázoljon az élet súlyos, tajtékos habjain.

Szinte viszketett a vágytól, hogy minden dimenziójában átélhesse a pillanatot, így hát kinyitotta az autó ajtaját, és kilépett a meleg, illatos levegőbe. Abban a pillanatban tudatosult benne igazán, hogy már nem Angliában van. A kocsifelhajtót szegélyező cseresznyefák roskadoztak a rózsaszín bimbók alatt, míg a helyenként elszabaduló szirmok konfettiként hullottak alá, mintha azt akarnák üzenni: ennél tökéletesebb helyet keresve sem találni egy esküvőhöz. Kis híján megcsípte magát, hogy biztos legyen benne, nem álmodik. Az utolsó hete egyenesen borzalmas volt, és még mindig nem tudta eldönteni, helyesen tette-e, hogy elhagyta Christ és feladta a munkáját, de miután vonatra szállt Folkstone-ban, és átsuhant a Csalagúton, olyan érzése támadt, mintha korábbi fizikai énjétől vált volna el. Most már a jelenre kell koncentrálnia, főleg, hogy az elkövetkező időszak rengeteg feladatot tartogat számára. Először is pokoli sokat kell fejlődnie. Olyan nincs, hogy hibázzon. Lehet, hogy az unokatestvérének, Gabbynek nem ő jutott először eszébe, amikor esküvőszervezőt keresett, de most már az övé volt a munka. Diadalmaskodnia kell, akkor is, ha belehal. Nincs más választása. Az utóbbi években asszisztens volt, és épp csak belekóstolt az esküvőszervezésbe, ezért lódított kicsit a bácsikájának, amikor a tapasztalata szóba került. Ám rengeteget tanult már azzal is, hogy telefonhívásokat fogadott, találkozókat szervezett, számlákat egyenlített ki.

Nagy levegőt vett, orrát betöltötte az ágyásokban pompázó rozmaring és majoránna illata. Tiszta lappal indulhatsz, Hattie. Tiszta lappal. Felemelte a fejét, és újfent szemügyre vette a château-t.

Ha belül is olyan lenyűgöző, mint kívül, akkor Gabbynek, gondolta, káprázatos esküvője lesz. A helyszín ugyanolyan gyönyörű volt, mint a vidék, amelyen Reims és Saint-Martin között végigautózott. A buja domboldalakat mindenütt zöldellő szőlőtőkék borították, különös hullámzást adva a tájnak. A végtelennek tűnő sorokban bütykös oszlopok tartották a sűrű lombozatot alkotó leveleket.

Mindez lenyűgözte Hattie-t. A szőlőtőkék sokkal alacsonyabbak voltak, mint képzelte, de mit tudott ő a szőlőről azon kívül, hogy bor készül belőle, amit ő is nagyon szeret? Talán, tűnődött, amíg itt lesz, ezen a téren is tanulhat valamit, bár a bortól, ha jobban belegondolt, mindig tartott. Alexander bácsikája ötven százalékban tulajdonosa volt egy londoni bortermelő cégnek, és nagylelkű ember lévén, látogatásai során mindig puccos ajándékokkal halmozta el a családtagjait.

Hattie kis híján félrenyelte a teát, amikor meglátta, mennyi pénzt utalt át a bankszámlájára a bácsikája. A nullák látványától előbb majd elájult, aztán féktelen öröm fogta el. Ha a lánya esküvőjéről volt szó, a jelek szerint tényleg nem számított a pénz.

Ráadásul Alexander szabad kezet adott neki a château-ban a szertartás napjára, bár a szállodát ő foglalta le a meghívott vendégeknek. Azt is mondta, hogy a helyszínen lesz egy házvezetőnő, de ha kevésnek bizonyul a kiszolgáló személyzet, azt vesz fel, akit csak akar. Hattie még soha életében nem vett fel alkalmazottat, de nem esett kétségbe, hogy most esetleg ezt kell majd tennie – ehhez elég kompetensnek érezte magát –, az adott pillanatban mégsem akart a szükségesnél több felelősséget a nyakába venni. Főleg mások helyett nem. Elég sokáig megtette.

Miközben a házat csodálta, nyílt az ajtó, és kilépett egy magas férfi.

– Bekopog végre, vagy egész nap itt akar álldogálni? Azt hiszi, magától kinyílik az ajtó? – Bár az angolja tökéletes volt, kihallott belőle az enyhe francia akcentus, és az arckifejezéséből ítélve nagyon szórakoztatónak találta Hattie elragadtatását, amivel a házat bámulta.

Hattie elpirult, és királynőinek szánt mozdulattal felszegte az állát. Nem hagyhatta, hogy bárki megfélemlítse. Hattie Carter-Jonest más fából faragták, és egyébként is csak a munkáját végezte.

Ám amikor a torkáig ugrott a szíve, még jobban elpirult. Magasságos Isten, mit tehetnek errefelé a vízbe? A férfi szeme nem is lehetett volna kékebb, különösen a sötét, hosszú szempillák árnyékában. Az arcát hátrafésült, hullámos haj keretezte, és halvány rózsaszín sortja túl sokat mutatott meg hosszú, izmos lábából. Hattie már nyitotta a száját, de egy szó sem jött ki rajta.

– Segíthetek? Talán eltévedt?

A férfi felvonta a szemöldökét, kétséget sem hagyva afelől, hogy tudja, milyen hatással van Hattie-re. Olyan benyomást kelthetek, mint egy félkegyelmű, gondolta a lány.

– Helló – makogta végül, de mivel fegyelmezni akarta a hangját, az egy oktávval mélyebbre sikerült a szokásosnál. – Bonjour. Hattie vagyok.

– Hattie? – A férfi arcán átsuhant egy vigyorhoz hasonló valami, és az, ahogy a h hangot elhagyta, erotikus borzongást váltott ki a lányból. – Aranyos.

Vajon kire-mire gondol, tűnődött Hattie. A nevére vagy rá? Az arcán, ha lehet, még tovább mélyült a pír.

– Nos, valójában Harriet, de többnyire Hattie-nek szólítanak, aminek én nagyon örülök, mert… Nem is tudom. Nem gondolja, hogy a Harriet vénkisasszonyos? Én kissé áporodottnak érzem. – Ez már több volt, mint hablatyolás, és a férfi nem is titkolta, hogy szórakoztatja a kéretlen szóáradat. Hattie belátta, hogy olyasmiről beszél, ráadásul túl gyorsan, amit nehéz lett volna témába vágónak minősíteni.

Így hát előrelépett, és üdvözlésre nyújtotta a kezét.

A férfi megfogta, mire Hattie, hogy visszanyerjen valamit a méltóságából, határozottan megrázta. A férfi mosolya egyre szélesedett, mintha tudta volna, mi van a túl lelkes kézfogás mögött. Hattie úgy érezte magát, mint egy apró rovar a rácsapódó újságpapír alatt.

– Luc Brémont.

Egek, már a hangjától el lehetett olvadni; attól, ahogy azzal a mennyei akcentussal a nevét mondta.

Hattie-nek ismét torkán akadt a szó; csak állt, mint egy ütődött. Olyan érzése volt, mintha hosszú idő után először lépett volna ki az igazi világba, de a bezártság után még nem tudott alkalmazkodni hozzá. Ez egészen jó hasonlat volt.

– Segíthetek? – kérdezte ismét a férfi.

– Itt dolgozom. Én vagyok az esküvőszervező.

– Esküvőszervező? – A férfi értetlenül nézett rá.

Lehet, hogy Franciaországban nincs ilyen foglalkozás, így nem használják az organisateur de mariage kifejezést?

– Tudom, mit jelent az esküvőszervező – mondta a férfi olyan hangon, amiből határozottan érződött, hogy itt nem ő a félkegyelmű, hanem valaki más. – Csupán elvártam volna, hogy valamilyen módon jelezze az érkezését.

– Telefonáltam.

– Mikor?

Mit számít, hogy mikor, méltatlankodott magában Hattie. Attól még hihetett volna neki. Felszegte az állát.

– Két nappal ezelőtt.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Tényleg beszéltem valakivel – folytatta Hattie. – Egy nővel. – Visszagondolva a telefonbeszélgetésre a nő elég kurtán reagált, bár Hattie az előre elkészített Google-fordítással a kezében – Je suis l’organisateur de mariage. J’arriverai dans deux jours1 – megpróbált magabiztosnak tűnni. – Mondtam neki, hogy jövök. Franciául – tette hozzá méltatlankodva. Nem akarta, hogy azt higgyék, fenn hordja az orrát, és elvárja, hogy mindenki beszéljen angolul.

– Hm – dünnyögte Luc. Csinos arcán aggodalom suhant át, mintha nem találta volna meggyőzőnek a lány szavait.

– Komolyan mondom. Nem szoktam váratlanul beállítani sehová – bizonygatta. Semmi esetre sem akarta, hogy a férfi ilyesmit feltételezzen róla.

– De hát az esküvő csak két hónap múlva lesz.

– Ez igaz, de a szervezés sok időt vesz igénybe – felelte Hattie kissé pattogósan, mert nem akarta beismerni, hogy talán elhamarkodottan cselekedett.

Amikor Chris ultimátumot adott neki, hogy vagy ő, vagy Franciaország, gondolkodás nélkül a menekülési útvonalat választotta. Szándéka szerint lefegyverzően Lucre mosolygott.

– Remélem, nem probléma, hogy itt vagyok, miután a château-t tudomásom szerint a következő két hónapra már le is foglalták.

Természetesen esze ágában sem volt bevallani, hogy amilyen gyorsan lehetett, megvette az Eurostarra a jegyet. Az Áldás nevű esküvőszervező cégnél, ahol dolgozott, eléggé visszaestek a megrendelések, így boldogan elengedték.

– Gyönyörű… – otthona van, akarta mondani, de elharapta a mondatot, mert arra gondolt, hogy egy ilyen csodálatos épület senkinek sem lehet az otthona – helyen él – fejezte be végül. És megint csak belátta, mekkora szerencséje van már azzal, hogy két hónapig ő is a château lakója lehet.

– Igen, a hely valóban gyönyörű – értett egyet a férfi –, de nem tudom, közölték-e magával, hogy ez egy működő borászat. Egyben a családom otthona. Az apám csak azért egyezett bele, hogy bérbe adjuk, mert Monsieur Carter-Jones régi, megbízható barát.

Ez a nagyon udvarias emlékeztető meghátrálásra késztette Hattie-t. Könnyen el tudta képzelni, hogy a házban lakókat, miközben a munkájukat végzik, zavarni fogja a vendégsereg, de az esküvőt csak egy napra tervezték, és azoknak, akik egy hétre érkeznek, szállodában foglaltak szobákat. Továbbá a bácsikája több helyet lefoglalt az Eurostar járatain, hogy azok is eljöhessenek, akik csak egy napot szeretnének Franciaországban tölteni. Az „ilyen alkalommal semmi sem drága” kezdetű mondatok pontosan kifejezték az álláspontját az esküvővel kapcsolatban. Hattie felkapta a földről az utazótáskáját.

– Csak a hétvégére jött? – kérdezte a férfi reménykedő hangon a viszonylag kis csomag láttán.

Hattie alig tudta visszafogni a mosolyát.

– Nem.

– Kevés holmival utazik.

Megkönnyebbülve, hogy talán túl vannak a nehezén, Hattie elnevette magát.

– Azt azért nem mondanám. – Az autóra pillantott, aminek a csomagtartójában ott lapult egy másik, sokkal nagyobb bőrönd.

– Ah! – felelte a pillantását elkapva a férfi. – Akarja, hogy segítsek?

– Nem, egyedül is boldogulok – válaszolta Hattie. Nem szerette volna azt a látszatot kelteni, hogy bárkit is ugráltatni akarna. Hozzá volt szokva, hogy maga csináljon mindent. – Sajnálom, hogy nem számítottak rám. Természetesen nem várom el, hogy kiszolgáljanak.

– Még jó – mormogta a férfi.

Hattie arca elkomorult. Úgy döntött, a továbbiakban nem tipeg lábujjhegyen törékeny férfiegók miatt. Abból ugyanis egy életre elege lett.

– Ezt – mondta a kelleténél élesebb hangon – békejobbnak szántam. Elnézést kérek, ha nem jeleztem elég határozottan az érkezésemet, de most már itt vagyok.

Ezt még ennek a faragatlan fickónak is meg kellett emésztenie.

A faragatlan fickó Hattie meglepetésére elmosolyodott, de olyan lefegyverzően, mi több, vakítóan, hogy a lány minden porcikája belebizsergett. Aztán az autóhoz ment, felnyitotta a csomagtartó tetejét, és olyan könnyedén, mintha csak tollpárna volna, kiemelte belőle a nehéz bőröndöt. Erős karjában megfeszültek az izmok, és ez elég is volt ahhoz, hogy Hattie teste itt-ott bizseregjen.

– Semmi baj – mondta a férfi, a válla felett újabb mosolyt villantva a lányra. – Nekem is bocsánatot kell kérnem magától. Még sohasem csináltunk ilyesmit, így csak tapogatózunk. Fáradjon be.

Hattie követte a férfit a tágas, világos előcsarnokba, ahol a beáramló napfény aranyszínű ragyogást kölcsönzött a falaknak. Az egyik konzolon hatalmas vázában pompázó virágok a nyár – és Hattie szerint a boldogság – illatával itatták át a levegőt. Megállt egy pillanatra. Hirtelen nagyon könnyűnek érezte a szívét. Az elegáns, hófehér márványból készült lépcső, amelynek fekete, arannyal átszőtt, intrikált csipkemintát idéző vaskorlátján külön táncot lejtettek a napsugarak, olyan benyomást keltett a lekerekített fokokkal, mint az alul kiterebélyesedő menyasszonyi uszály. Kevés, de kiváló minőségű bútor volt benne, beleértve a falak mentén felállított kecses, aranyszegélyű faasztalkákat és a végtagjaikkal hajlékony fűzfákat idéző, bronzból készült art deco nőalakokat, amelyeket úgy rendeztek el, hogy lehetetlen volt nem észrevenni törékeny szépségüket.

– Ez… – Mivel nem találta a megfelelő szavakat, elhallgatott, és csak bámult, remélve, hogy nem tátotta el a száját. Ennél impozánsabb otthont még sohasem látott. Nehezen tudta elképzelni, hogy igazi emberek élnek benne.

– Szép, ugye? – kérdezte Luc egy kacsintás kíséretében, majd elindult a ház hátsó része felé. Hattie, hogy le ne maradjon, megszaporázta lépteit, közben megcsodálta az izmok játékát a férfi fenekén túlságosan is előnyösen megfeszülő sort alatt, ami nem volt éppen helyénvaló, de hát nem ő tehetett róla, hogy az a fenék egy nagyon is dögös testhez tartozott. Ahogy elnézte Lucöt, arra gondolt, hogy nagyon nincsenek egy súlycsoportban. Az exbarátjára, Chrisre gondolt, aki egész évben kinyúlt heavy metalos pólókban és melegítőben járt. Magában felsóhajtott. Chris nem mindig volt ilyen slampos. Egyetemistaként szívesen viselt legombolt nyakú ingeket. Talán, ha ő a sarkára áll és noszogatja, hogy öltözködjön csinosabban… Az igazi baj mégis az volt, hogy nemcsak a szebb ruhadarabok utáni vágy halványult el benne, hanem az életöröm is. De milyen alapon szólt volna bele az öltözködési szokásaiba? Már így is zsémbesnek érezte magát. A szakítás azonban még friss volt. Olyan… befejezetlennek tűnt a kapcsolatuk. Bár azt kapta, amit akart, nem tudott szabadulni a bűntudattól.

Luc befordult egy hosszú folyosóra, ami, úgy tűnt, az oromzattal párhuzamosan átszelte az egész házat, majd bevezette Hattie-t egy hatalmas konyhába, amiről nyomban lerítt, hogy a ház szíve. A fagerendás mennyezetről három nagy, antik lámpa lógott. A fehér, illetve szürke bútorok – a két nagy tálalószekrény, a hosszú reggelizőpult és a tizenkét személyes étkezőasztal – tökéletes harmóniában voltak, kivéve a hatalmas, grafitszürke krómacél tűzhely felett lógó, ragyogóra fényesített rézedényeket. De a helyiség nemcsak stílusos volt, hanem olyan otthonos melegséget árasztott, ami arra ösztönözte az embert, hogy üljön le, és maradjon ott egy darabig. Hattie nem tudta leplezni az arcán elömlő mosolyt, miközben a teraszra nyíló üveges franciaajtón beáradó napsugarak fényében ámuldozott.

– Ez lenyűgöző! – mondta.

– Akkor jó. Sajnálnám, ha nem tetszene, mert elég sok időt fog nálunk tölteni.

Te jó ég, minden francia ilyen szókimondó? Igaz, a szavak élét valamelyest tompította a férfi szája sarkában bujkáló mosoly.

– Inna egy kávét? Vagy persze… maguk teázni szoktak, nem?

– Miből gondolja, hogy Angliában mindenki mindig teát iszik? – kérdezte Hattie, és örült, hogy kezdte újra megtalálni önmagát. Nem hagyta, hogy megfélemlítsék. Most is csak azért fordulhatott elő, mert némileg kilógott a közegből, amelybe került. Kilépett a komfortzónájából, és ez megzavarta.

– Néhány évig Londonban éltem. A lakótársaim állandóan azt a rettenetes instant kávét itták. – A férfi, bár még mindig mosolygott, megrázkódott. – Kész tortúra volt.

– Vagyunk páran, akik a rendes kávét szeretjük – mondta ragyogó arccal Hattie. – Ráadásul én, a családom nagy bánatára, egyáltalán nem iszom teát, míg nekik az ereikben is az folyik. De egy csésze finom kávéra bármikor kapható vagyok.

– Máris kedvelem magát.

Bár tudta, hogy a férfi csak tréfál, apró bukfencet vetett a szíve.

– Itt tartjuk. Nyugodtan szolgálja ki magát. Bármikor. – Luc kinyitott egy szekrényajtót, és rámutatott egy nagy üveg babkávéra. – A darálót amott találja. A kávéfőzőket itt, a tejet a hűtőben, a csészéket meg abban a szekrényben.

– Pompás – mondta vidám mosollyal Hattie. A férfi nyilvánvalóvá tette, hogy senki sem fogja kiszolgálni. Egy határozott mozdulattal a babkávés üvegért nyúlt. Calais óta meg nem állt, és ölni tudott volna egy csésze kávéért. Ám rosszul mérte fel a helyzetet, mert Luc ugyanabban a pillanatban nyúlt a kávé után, és Hattie orra a hirtelen mozdulattól a férfi állának ütközött.

– Ó! – nyögte. A fájdalomtól elfutotta szemét a könny. Miért kell egy orrnak így fájnia?

– Ne haragudjon! – mondta Luc, ijedten felemelve a kezét. Még a francia akcentusa is felerősödött.

– Az én hibám volt! – motyogta Hattie, és mintha így megszüntethetné a fájdalmat, gyengéden nyomogatni kezdte az orrát.

– Jöjjön, üljön le. – A férfi megragadta a karját, és az egyik bőrtámlás székhez vezette.

– Mindjárt jobban leszek – dünnyögte Hattie, és miközben az orrát tapogatta, érezte, hogy valami forró folyik ki belőle. Ijedtében lerázta magáról a férfi kezét, és ahogy a mosogató felé fordult, véletlenül rátaposott a lábára. De nem akart mindent összevérezni.

– Bosánat – mondta kásás orrhangon, elszörnyedve a markában felgyülemlő vér láttán. Ellépett a férfi mellől, elég gyorsan ahhoz, hogy még időben a mély, fehér mosogatóhoz érjen.

Ragyogó vörös cseppek hullottak a fehér porcelánra, és bizarr, elmosódott szirmú virágokat rajzoltak a mosogató alján.

Érezte, hogy elfogja a hányinger, és menten pánikba esik, ezért megfeszítette a gyomrát.

– Tessék! – dugott a férfi egy darab konyhai papírtörlőt az orra alá. Hattie megragadta, de a papírral együtt a férfi kezét is az arcához nyomta, egyúttal sikerült belekönyökölnie a bordáiba.

– Bosánat – mondta ismét. Atyaisten, mi jöhet még? Lenézett, de rájött, hogy ezzel újabb hibát követett el. A fejében magas hangon megszólalt valami. A vörös szirmok közben kibomlottak a mosogatóban, és hatalmas pünkösdi rózsává terebélyesedtek. Csak el ne ájuljak, fohászkodott.

De ó, jaj! Mintha lebegett volna, sőt nem is volt ott. Semmi sem volt ott igazán, és…

Annak, hogy a jóképű francia férfi karjában tért magához, kétségkívül helye lett volna a top 10 fantáziája között, ha nem csupa vér, és nem csinált volna bohócot magából.

Álmatagon szemügyre vette a fölé hajoló arcot, és elmosolyodott, mert mi mást tehetett volna ilyen lenyűgöző látványtól? Aztán rögtön az jutott az eszébe, hogy akit ilyen külsővel áldott meg a sors, az bizonyára szupermodellekkel és szupersikeres nőkkel randizik, akik már azelőtt szert tettek a napi profitjuk jelentős részére, hogy végeztek volna a reggeli sminkeléssel.

– Visszatért közénk? – kérdezte a férfi aggodalmas arccal.

Talán gyakrabban kellene elájulnom, gondolta Hattie. Kellemes változatosságként élte meg, hogy ezúttal róla gondoskodik valaki.

– Azt hiszem – mondta szánalmasan vékony hangon, és nehézkesen kibontakozott a férfi karjából, mert nem tartotta helyénvalónak ott lenni. Bár ez viszonylag gyorsan sikerült, rájött, hogy megint hibázott, ugyanis a feje továbbra is le akart esni, így ismét összecsuklott.

– Maradjon nyugton. Fogom.

Fogta, de még hogyan! És a hangja azzal a mennyei francia akcentussal… nem is lehetett volna simogatóbb. Szó, ami szó, a helyzet módfelett zavarba ejtő volt: Hattie a padlón, a feje a férfi ölében, aki egy tekercs törlőt szorított az orrához. Szerencsére az első rohamhoz képest jelentősen csökkent az orrvérzése. Ennek ellenére megrándult az arca. Atyaég! Ebből a pozícióból csak egyetlen irányba nézhetett – a férfira, ami túl közeli és személyes volt. Ráadásul mintha egy szárnyait verdeső lepkeraj költözött volna a gyomrába, de azonnal felröppent, amikor az a tengerkék szempár kutatni kezdte az arcát.

– Gondolja, hogy fel tud állni?

– Kérhetek még egy pillanatot? – Úgy érezte magát, mintha magas fokozaton megpörgették volna egy mosógépben, ami aztán kiköpte, mint egy meggyötört, kótyagos rovart.

– Maga nagyon jól beszél angolul – motyogta. Vagy lehet, hogy ezt már említette?

– Köszönöm.

– Nagyon, nagyon jól – bizonygatta, de csak azért, hogy mondjon valamit, és lehetőleg ne ostobaságot.

– Éltem Londonban. Rögtön az egyetem után. Az apám londoni egységénél dolgoztam egy darabig. Jobban érzi magát?

– Hm… Igen. Bocsánatot kérek a történtekért.

A férfinak valószínűleg jobb dolga is lett volna annál, mint hogy a földön ülve pátyolgasson egy félájult leányzót.

– Akkor próbáljuk meg talpra állítani. – A férfi előbb ülő helyzetbe segítette, majd felhúzta. Mivel még mindig szédült, megingott, mire Luc felkapta, és az asztalhoz cipelte, ahol gyengéden leültette az egyik székre. Vajon helytelen, hogy jól érezte magát a karjában?

– Készítek magának egy kávét, aztán az lesz a legjobb, ha szólok Solange-nak, a házvezetőnőnknek, hogy megérkezett. Persze elrémül majd, hogy nem készítette elő a szobáját.

– Sajnálom. – Hattie ismét úgy érezte, hogy szabadkoznia kell.

– Nagyon sokat sajnálkozik.

Hattie-t lenyűgözte a férfi féloldalas mosolya.

– Saj… – kezdte újra, de aztán elmosolyodott, és amikor meglátta Luc szemében a csillogást, zakatolni kezdett a szíve.

– Gondolja, hogy ki kellene költöznöm a házból?

– Öö… Hm… – Hattie erre nem tudott válaszolni. Eddig fel sem merült benne a kérdés. – Nem hinném – felelte végül. – Az esküvő napjáig talán nem. Ilyen mélységben még nem foglalkoztam a dologgal. Természetesen nem szeretném kirúgni az otthonából. Fogalmam sincs, hogy miben állapodtak meg. Gondolom, nem írtak szerződést, vagy igen? – kérdezte, és nem először gondolt arra, hogy kissé eszetlenül ugrott bele a nagy kalandba.

Amikor meghallotta, hogy az unokatestvére esküvőjét szervező céggel félúton megakadtak a tárgyalások, és megkérdezte a bácsikáját, kézbe vehetné-e a dolgokat… nos, már azzal elég messzire ment. Csupán annyi mentsége volt, hogy mindenáron ki akart kapaszkodni abból a Mariana-ároknál is mélyebb gödörből, amelyből addig nem talált kiutat.

Luc tétován nézett rá.

– Ha írtak is, én nem tudok róla. A megállapodást apám és Alexander kötötte. Apa csak annyit mondott, hogy már több mint húszéves üzleti együttműködés van mögöttük, szóval nem hiszem, hogy bármi probléma felmerülne. Gondolom, mindent időben megtudunk. Az tény, hogy nem szeretnék kiköltözni az otthonomból.

– Megértem – felelte Hattie.

Egy ekkora házban biztosan rengeteg szoba van. Meg is lepődött, hogy miért nem itt helyezték el a családtagokat. A bácsikája valami olyasmit mondott erről, hogy az eredeti esküvőszervező szerint túl bonyolult lett volna Angliából megszervezni az elszállásolást úgy, hogy ő maga nem látta a helyszínt. De Hattie-nek az volt a benyomása, hogy a szervezőt nem nyűgözte le a változás – könnyebb dolga lett volna, ha az eseményre Surrey-ben kerül sor, és nem egy franciaországi château-ban.

– És mi a helyzet a házvezetőnővel? Ő is itt lakik?

– Solange? Neki külön lakrésze van az egykori istállókból átalakított épületben. Apám nem tartotta szükségesnek, hogy tájékoztassa a ház bérbeadásáról és az ezzel kapcsolatos tennivalókról. És még én sem szóltam neki az esküvőről. – Luc a homlokát ráncolta; látszott, hogy nem tetszik neki a kialakult helyzet. – Ne várjon tőle túl sokat. Épp elég neki a ház rendben tartása, főleg, hogy mindent maga csinál.

– Oké – dünnyögte Hattie, és képzeletében máris megjelent Mrs. Danvers,2 aki kapálózva tiltakozik minden pluszfeladat ellen.

– Attól tartok… nem ismerem a protokollt. Adhatok magának egy kulcsot. – Elfordult, kihúzta az egyik fehér tálalószekrény fiókját, és végül átadott a lánynak egy nagy, fekete vaskulcsot. Nem kézitáskába valót. Sőt, ahogy Hattie jobban szemügyre vette, rá kellett jönnie, hogy a kulcs a farmernadrágja zsebébe sem fér bele.

Luc elkapta a pillantását.

– Ne aggódjon, általában nem zárjuk a bejárati ajtót, kivéve, ha hosszabb időre megyünk valahová. A kulcsnak inkább szimbolikus jelentése van. Hozzáférést biztosít az egész házhoz, és lehetővé teszi, hogy a saját tempójában intézze az ügyeit.

– Nem mintha nem lenne elég hely. Feltételezem, hogy nem fogunk lépten-nyomon egymásba botlani.

– Biztos benne? – kérdezte a férfi, tréfásan felvonva a szemöldökét, majd látványosan végigsimított a lábán, amelyet Hattie az imént megtaposott.

– Ne haragudjon. Általában nem vagyok ennyire ügyetlen. Csak maga… valahogy… elvonta a figyelmemet. – Hattie-t megdöbbentette, milyen közel került ahhoz, hogy a lenyűgözött kifejezést használja.

– Én sem vagyok hozzászokva, hogy a nők a lábam elé omolnak, Hattie. – A lány azt kívánta, bár ne szólította volna a nevén. Vagy legalább ne hangzott volna ilyen überszexinek, ahogy a férfi elhagyta a h-t. Már ez elég volt, hogy összekuszálódjanak a gondolatai.

– Tényleg? – kérdezett vissza, és csak ezután jutott eszébe, hogy jobb lett volna csendben maradni.

– Tényleg. Nem is emlékszem, mikor esett meg velem utoljára. Mondja, jobban érzi magát? Épp a szőlőbe indultam, amikor megérkezett. – A karórájára pillantott. – Már fél órája ott kellene lennem.

Hattie bólintott. Semmi esetre sem akart ismét bocsánatot kérni. Már őt is zavarta a folytonos szabadkozás. Idiótának érzete magát miatta, pedig általában helyén volt az esze.

– Most nincs időm rá, hogy körbevezessem. Talán az lenne a legjobb, ha választana magának egy szobát, és… – Vállat vont. – Az enyém a legfelső szinten van. Az eresz alatt. Ha szüksége lenne rám valami miatt.

Hattie szeme elkeskenyedett, de a férfi arcáról semmi illetlent nem tudott leolvasni. Vajon érzékelte, hogy mit mondott, vagy a két nyelv miatt összemosódott benne a szavak jelentése? Hattie nem tudta volna megmondani. De azt tudta, hogy ez a vonzó francia férfi elvarázsolta.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Köszönet

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Arimo – Apache License 2.0

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License