PETRUS MÁRTA

KÁOSZBÓL SZERELEM

KATA TÖRTÉNETE

Könyv Guru

Budapest, 2025

Meddig lehet elmenni a szerelemért? És hol van az a határ, amit már nem szabad átlépni?

Kata mindig is szenvedélyesen élt – a munkájában, a barátságaiban és a szerelemben is. De amikor egy férfi felborítja az egész életét, hirtelen már nem olyan egyértelműek a szabályok. Egy tiltott vonzalom, egy váratlan fordulat és egy döntés, amely mindent megváltoztat.

A történet során Kata párkapcsolati kihívásokkal, családi hagyományokkal és társadalmi elvárásokkal szembesül, miközben küzd a boldogságáért. Vajon képes lesz megbirkózni a különböző kihívásokkal, vagy végül minden, amiben hitt, darabokra hullik? Elvezethet-e a legnagyobb káosz a legigazibb boldogsághoz?

Egy történet, amelyet átélsz.

TARTALOMJEGYZÉK

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | 26. | 27. | 28. | 29. | 30. | 31. | 32. | 33. | 34. | 35. | 36. | 37. | 38. | 39. | 40. | 41. | 42. | 43. | 44. | 45. | 46. | 47. | 48. | 49. | 50. | 51. | 52. | 53. | 54. | 55. | 56. | 57. | 58. | 59. | 60. | 61. | 62. | 63. | 64. | 65. | 66. | 67. | 68. | 69. | 70. | 71. | 72. | 73. | 74. | 75. | 76. | 77. | 78. | 79. | 80. | 81. | 82. | 83. | 84.

1.

Kata a fürdőszoba padlóján ült, és a hideg csempének dőlt a hátával. Kócos haja a vállára omlott, az arcán izzadságcseppek futottak végig. A gyomra háborgott, akár egy zavaros tenger, és újabb hullámokban tört rá a hányinger. Az utóbbi napokban ez egyre gyakrabban történt, de ma valahogy még erősebben érezte. Letörölte a homlokáról az izzadságot, és mélyet sóhajtott, miközben körbenézett a kis lakásukban.

A fürdőszoba épp olyan volt, mint az egész lakás: egyszerű, minimalista, de mégis otthonos. A fehér csempék ridegségét a sarokban álló apró növények és a krémszínű törülközők próbálták ellensúlyozni. A nappaliban a barna kanapé, amelyet Laci még a régi lakásából hozott, a kényelmet képviselte, míg a modern, letisztult bútorokat Kata választotta. Szerette, hogy kicsit mindkettőjük stílusa megjelent ebben a térben, de most valahogy minden zűrzavarosnak tűnt.

Ez az élet? Így kezdődik minden nagy változás? Gyomorgörcs, bizonytalanság és az állandó kérdések, amelyek nem hagynak nyugodni?

Óvatosan a hasára tette a kezét. Bent már ott volt az új élet, de még mindig nehéz volt felfogni. Kismama. Egy szó, ami annyira természetesnek tűnt másoknál, most mégis teljesen idegen volt számára. Kata gyomra összerándult – vajon jó döntés volt most? Miért érez ennyi bizonytalanságot?

Szerette Lacit, ebben biztos volt. Amióta megismerkedtek a marketinggyakornokságon, minden olyan gyorsan történt. Nem tudott ellenállni annak a kisugárzásnak, annak az erőnek, amit Laci képviselt. De voltak napok, amikor felmerült benne: elég erősek lesznek együtt? Vajon Laci tényleg elengedte a múltját? Elég lesz Kata mint anya és mint nő?

A telefonja megrezdült a zsebében, és kizökkentette a gondolataiból. Alíz üzent.

– Szombaton találkozunk a kávézóban? Mesélj, mi újság!

Kata halványan elmosolyodott. Alíz mindig kérdez, mindig érdeklődik. De vajon megértené-e most őt? Alíz sosem volt az a spontán típus. A szabályok és tervek irányították az életét, és sosem hozott meggondolatlan döntéseket. Alíz világában minden lépés gondosan meg volt tervezve – épp emiatt néha feltette magának a kérdést, hogy vajon ők ketten miért lettek olyan jó barátnők.

Mégis, négyen, már a középiskola óta kitartottak egymás mellett. Alíz, a szabálykövető. Nóra, a szabad szellem, aki sosem foglalkozott a társadalmi elvárásokkal, csak az élvezetekre koncentrált. És Móni… Móni, aki az elmúlt évben lett anya, és akinek most már más dolgok körül forog az élete.

A terhesség mindig is valami távoli, ködös gondolat volt számukra, amíg Móni nem jelentette be egy évvel ezelőtt, hogy babát vár. Az a nap örökre Kata emlékezetébe vésődött. A hír döbbenetet váltott ki mindannyiukból – Móni, aki mindig a laza, könnyed lány volt, hirtelen édesanyává vált. Akkor mindannyian úgy érezték, mintha egy korszak zárult volna le az életükben. De most? Most Kata volt az, aki ugyanezen az úton indult el.

Kata felemelkedett a padlóról, és a nappaliba sétált. Az ablakon át beszűrődő napfény narancssárga derengést vetett a bútorokra. A faasztalon még ott voltak a barátnői által hozott magazinok, amelyeket utoljára együtt lapozgattak át egy teás délutánon. Móni gyermeknevelésről szóló könyveket böngészett, míg Nóra csak nevetett rajta, mondván, hogy nem kell mindent túlkomplikálni.

Ahogy Kata az ablakhoz lépett, eszébe jutott az az idő, amikor még mindannyiuk élete egyszerűbb volt. Az egyetemi évek. A bulik, az együtt töltött esték, amikor Alíz komoly arccal próbálta őket hazahívni, miközben Nóra már egy újabb pohár bor után kutatott. És Móni, aki mindig mindenben a középutat kereste, amíg rá nem lépett az anyaság útjára, ami mindent megváltoztatott.

Az ő barátságuk nem volt tökéletes, de az évek alatt sziklaszilárddá vált. Mindannyian mások voltak, de valahogy kiegészítették egymást. És most, amikor Kata is ugyanazon az úton indult el, amit Móni már megtett, hirtelen mindent másképp látott.

A gyomrában kavargó érzések még nem csillapodtak, de valami belül azt súgta, hogy talán így van rendjén. Hogy ez az élet következő lépése. De akkor is… miért ilyen nehéz elfogadni? Miért gyötri ez a sok kérdés?

Miközben a telefonját a kezébe vette, és válaszolni készült Alíznak, egy pillanatra elidőzött azon, hogy vajon mit mondhatna el neki. Hogy a barátnők hogyan fogadják majd a hírt. Vajon hogyan reagál majd Nóra? És Móni? Ő vajon tanácsokat fog adni, vagy egyszerűen csak mosolyogva támogatja majd, ahogyan mindig?

Kata elnézett a konyha felé, ahol az asztalon néhány bögre maradt az utolsó találkozásuk után. Olyan hirtelen változott meg minden. És mégis, valahogy úgy érezte, mintha a barátnői jelenléte segítene átvészelni ezt a káoszt. Talán nem lesz olyan rossz.

Egy mély lélegzetet vett, és elküldte a választ Alíznak: – Igen, találkozzunk szombaton! Van, amit el kell mesélnem.

Ahogy leült a kanapéra, egy pillanatra behunyta a szemét. Még mindig kavargott a gyomra, de valahogy már nem volt olyan rémisztő. Tudta, hogy hamarosan megoszthatja ezt a hírt azokkal, akik igazán fontosak számára. És bár tele volt kérdésekkel, most már biztos volt benne, hogy nem egyedül kell szembenéznie velük.

2.

A középiskola első napja mindig egyfajta izgalommal vegyült idegességet hozott magával. Kata emlékezett rá, milyen volt először belépni a zsúfolt, hűvös folyosóra. Minden ismeretlennek tűnt, mintha egy új világba lépett volna. A csengő hangja éles volt, szinte belevágott a levegőbe, ahogy az első évfolyamosok csoportjai kapkodva próbálták megtalálni a helyüket.

Alíz természetesen az első sorban állt. Magabiztosan tartotta a tankönyveit a mellkasához szorítva, és figyelte a körülötte zajló forgatagot. Kata rögtön észrevette, hogy Alíz más, mint a többi lány. A magabiztossága és az éleslátása már akkor is lenyűgözte. Ők ketten hamar összebarátkoztak, de idővel Móni és Nóra is csatlakozott hozzájuk. Elválaszthatatlanok lettek négyen, mintha egy saját kis univerzumot alkottak volna, ahol minden gond és probléma eltörpült, amikor együtt voltak.

Az iskola udvara, ahol minden reggel találkoztak, a barátságuk szimbólumává vált. A régi kopott pad, amely mindig az övék volt, most is ott állt, de már tele volt firkákkal és graffitikkal. Minden egyes firka egy-egy újabb emléket idézett, amit együtt éltek át.

Alíz mindig példakép volt a többiek számára. Ő volt a jó tanuló, aki sosem késett el, minden házi feladata kész volt időben, és minden dolgozatra szorgalmasan készült. A szülei jogászpályára szánták, és Alíz sosem kételkedett abban, hogy jogász lesz. Még amikor a többiek délutánonként kutyát sétáltattak, vagy a suli után elmentek a parkba, hogy csak lógjanak egy kicsit, Alíz mindig ott ült valahol a közelben, tankönyvvel a kezében, és időnként mosolyogva nézett fel a többiekre, de sosem hagyta, hogy eltereljék a figyelmét a céljairól.

Kata ezzel szemben mindig úgy érezte, hogy valahogy nem találja a helyét. A matematika volt az ő nagy rémálma. Soha nem értette igazán az egyenleteket, a számok logikája valahogy elkerülte. Minden egyes matekóra előtt szorongva ült be a terembe, tudva, hogy a többiek szemében olyan könnyűnek tűnő dolgok számára megoldhatatlanok. Alíz viszont mindig segített neki. „Csak koncentrálj, Kata!” – mondogatta, miközben türelmesen magyarázta a feladatokat. De még így is, Kata gyakran érezte magát elveszettnek. Mi lesz belőle, ha nem képes megérteni ezt az egyszerűnek tűnő világot?

Nóra viszont nem aggódott efféle dolgok miatt. Ő volt a lány, aki mindig a jelenben élt, és akinek soha nem voltak nagy tervei a jövőre nézve. Őt csak az érdekelte, hogy jól érezze magát. Már középiskolában is inkább a kalandokat, a szórakozást kereste. Amíg Alíz jogászkarrierről álmodozott, és Móni arról, hogy tanár legyen, Nóra sosem gondolkodott túl sokat azon, hogy mi lesz vele később. „Majd meglátjuk” – mondogatta, amikor a többiek megkérdezték tőle, merre fog továbbtanulni. Őt inkább a pillanat érdekelte: a bulik, az új helyek felfedezése, a fiúk. És persze Kata volt az, aki legjobban rezonált erre az életmódra, mert bár ő is szerette volna megtalálni a saját útját, valahogy mindig is vonzotta a szabadság, amit Nóra életstílusa kínált.

A barátságuk napról napra erősebb lett, ahogy közösen élték meg a kamaszkor zűrzavaros pillanatait. Amikor valamelyik szülő nem volt otthon, a négy lány összeverődött, és titokban bulizni mentek. Volt, hogy Móni szülei elutaztak hétvégére, és akkor mindannyian nála aludtak. A szabályok? Azokat könnyen félretették. Diszkók, titkos esti kiruccanások – ez volt a világuk. Alíz soha nem ivott, mindig ő volt az, aki vigyázott rájuk, amikor a többiek kicsit túlzásba vitték az italozást. Kata még emlékezett arra az estére, amikor egy különösen vad buli után Alíz támogatta haza, miközben ő nevetve próbálta összeszedni magát.

– Nem értem, hogyan bírtok ennyit inni – mondta Alíz, de Kata tudta, hogy Alíz sosem ítélkezett felettük, csak aggódott értük.

3.

A középiskolai évek alatt a négy lány összekovácsolódott, mintha egy család lettek volna. Különbözőek voltak, mégis tökéletesen kiegészítették egymást. Alíz biztos jövőképe, Nóra szabadsága, Móni gondoskodó, szeretetteljes természete, és Kata, aki mindig valahol a kettő között ingadozott – ők voltak egymás támaszai, amikor minden más bizonytalanná vált.

Egyik legemlékezetesebb éjszakájuk egy hideg őszi estén kezdődött. Móni szülei elutaztak, így a lányok szinte természetesnek vették, hogy összegyűlnek nála. A lakás csendes volt, és a lányok nevetve dőltek le a nappali szőnyegére, beszélgetve arról, hogy mit tartogat számukra a jövő.

– El sem tudom képzelni, hogy jogász legyek – mondta Alíz, miközben próbálta lazábban felfogni a dolgokat, de a többiek csak nevetve legyintettek.

Ahogy az este haladt, Nóra felvetette, hogy mi lenne, ha elmennének egy diszkóba. Mindenki egyből felkapta a fejét, még Alíz is elgondolkodott egy pillanatra. A titkos bulik mindig egyfajta izgalmat jelentettek számukra. Valahányszor a szülők nem voltak otthon, a lányok kihasználták a lehetőséget, hogy megtapasztalják a fiatalkor szabadságát.

Az este izgatott vibrálással indult. A lányok már órák óta készülődtek, sminkelték magukat, nevetgéltek, és zenét hallgattak Móni nappalijában.

Amikor elkészültek, bedobtak egy-egy felest, kivéve Alízt, és indulás!

Imádtak szombat este a kisvárosuk utcácskáin sétálni. Ilyenkor már csak a fiataloké volt a város. Motorosok, vagány autósok, röhögcsélő lánybandák… Imádták a lányok ezt a hangulatot.

Amikor végre megérkeztek a diszkóhoz, a hely már tele volt emberekkel. A bejárat előtt hosszú sor kígyózott, a neonfények színes árnyékot vetettek az utca kövezetére. A zene dübörgése még az utcáról is tisztán hallható volt, mintha magába szippantotta volna a környéket.

– Készen álltok? – kérdezte Nóra, aki már alig várta, hogy belevethesse magát a buliba. Szeme csillogott az izgatottságtól, és a többiek is egyetértően bólintottak. Még Alíz is, aki általában távolságtartó volt az ilyen eseményekkel, elmosolyodott.

Amint beléptek a diszkóba, egy másik világ tárult eléjük. A félhomályos teremben villódzó fények cikáztak a táncparkett fölött, a zene lüktetését szinte érezték a mellkasukban. Az emberek teste egymásnak feszülve mozgott a ritmusra, a hangulat pezsgő volt, tele élettel.

– Ez az! – kiáltotta Nóra, miközben a táncparkett felé indult. Kata követte őt, és hamarosan Móni is csatlakozott. Alíz a szokásos módon megállt a bárpult közelében, és figyelte a többieket. Néha táncolt egy kicsit, de inkább vigyázott rájuk – ez volt az ő szerepe, amit önként vállalt magára.

Nóra az este folyamán szinte azonnal észrevette, hogy egy fiú, magas, sötét hajú, vonzó külsejű, egyre közelebb táncol hozzá. A táncparkett zsúfolt volt, a zene egyre hangosabb, és Nóra magabiztosan viszonozta a fiú mosolyát. Ez egy olyan este volt, amikor nem akart gondolkodni. Csak élvezni akarta a pillanatot. A fiú tánc közben egyre közelebb hajolt hozzá, szorosabban fogta meg a derekát, és Nóra nem tett ellene semmit. Az alkohol már kellemesen hatott rá, könnyed volt, mintha semmi sem érhetné. Élvezte, hogy kell valakinek, hogy akarja valaki. Együtt táncoltak, egyre szorosabban követte a fiú Nóra csípőjét.

De ahogy a fiú keze egyre jobban rátapadt, valami megváltozott. Nóra hirtelen érezte, hogy túl sok lett. A fiú már nemcsak táncolt, hanem túl közel került hozzá, és Nóra kezdte kellemetlenül érezni magát. A srác tapizta hol a fenekét, hol a mellét.

Próbált eltávolodni, de a fiú szorosabban húzta magához, a mozdulatai erőszakosabbá váltak.

– Hé, állj le! – próbálta mondani Nóra, de a zene túl hangos volt, és a fiú nem akart figyelni. Egy pillanatra megrémült, ahogy érezte, hogy az irányítás kezd kicsúszni a kezéből. A szívverése felgyorsult, és hiába próbált kiszabadulni, a fiú tovább nyomult, mintha semmit sem hallott volna.

Alíz, aki a bárpult mellől figyelte az eseményeket, azonnal észrevette, hogy valami nem stimmel. Amint meglátta, hogy Nóra kényelmetlen helyzetbe került, elindult feléjük. Nem várta meg, hogy Nóra segítséget kérjen – tudta, hogy itt és most kell közbelépni.

– Hé! – kiáltotta Alíz, miközben átfurakodott a táncoló emberek között. Móni is észrevette, hogy valami baj van, és gyorsan követte Alízt. Kata sem habozott, amikor meglátta a helyzetet: azonnal a barátnője mellé sietett.

Ahogy odaértek, Alíz határozottan megfogta a fiú karját, és kihúzta Nóra mellől.

– Elég lesz! – mondta szigorúan, és a fiú arcán látszott, hogy meglepte a közbelépés.

– Hagyd békén! – tette hozzá Kata, miközben Móni maga mellé húzta Nórát, és védelmezően átkarolta.

A fiú egy pillanatig tanácstalanul állt, majd gúnyosan elmosolyodott, de végül inkább hátat fordított, és elment.

Nóra kicsit remegve állt ott, de azonnal érezte a megkönnyebbülést, ahogy barátnői körbevették.

– Köszönöm – mondta halkan, és hálásan nézett Alízra.

– Tudod, hogy mindig itt vagyunk – felelte Alíz, miközben megsimogatta Nóra karját. – De talán most már nem ártana vigyázni.

Nóra sóhajtott, és vállat vont.

– Oké, oké… de azért valljuk be, elég jó pasi volt.

Móni kicsit felhúzta a szemöldökét.

– Lehet, hogy jó pasi volt, de legközelebb megpróbálhatnál olyat választani, aki nem próbál rád mászni, jó?

Kata közben a mosdókagylónál hideg vizet locsolt az arcára.

– Tényleg, Nóra. Nekünk is szükségünk van egy kis szünetre a te drámáidból. Kezdem úgy érezni, hogy ez az egész inkább valami akciófilm, mint egy bulizós este.

Nóra elmosolyodott.

– Tudom, de annyira unalmas lenne az élet, ha mindig minden simán menne, nem?

Alíz a szemét forgatva nevetett fel: – Te aztán sosem bírsz magaddal.

– Ezért szerettek – villantott egy széles mosolyt Nóra, majd megrázta magát. – Na jó, tényleg elég volt mára. Menjünk haza.

Ahogy kiléptek a diszkóból, az éjszaka hűvös levegője megcsapta őket. Szinte egyszerre vettek mély lélegzetet. A város csendes volt, a neonfények már elhalványodtak, csak néhány autó húzott el lassan mellettük. Az utca halkan zsongott a diszkóból kiszűrődő zajoktól, de a lányok már nem bánták. Egyszerűen csak jó volt hazafelé sétálni.

– Oké, de komolyan, miért én vonzom mindig a legfurcsább pasikat? – törte meg a csendet Nóra, ahogy végigsétáltak az utcán.

– Talán, mert te vagy a legfurcsább? – cukkolta őt Móni, miközben nevetett. – Mindenki megtalálja a saját fajtáját.

– Haha, nagyon vicces – vágott vissza Nóra. És még te mondod, aki legutóbb egy srácot csak azért dobtál, mert rossz volt a szeme.

– Nem rossz volt a szeme! Csak… nem bírtam azt a furcsa nézést, na! – mentegetőzött Móni, de nevetésben törtek ki.

Kata oldalba bökte Nórát.

– Azért elég merész vagy, hogy még most is viccelődsz ezen, miután majdnem lekapott az a srác. Alíz igazából megmentette az életed!

– Az életét azért nem – mondta Alíz szerényen, de a szemeiben mosoly bujkált.

– Azért ne becsüld alá magad! – jegyezte meg Móni. – Te vagy a mi hősnőnk, Alíz. Minden jó tanulóban ott lapul egy titkos szuperhős.

Alíz erre csak legyintett, de a többiek nevetésével együtt sétált tovább az úton. A hazaút sokkal könnyedebb lett, a feszültség, ami még ott volt a diszkóban, lassan eltűnt a viccelődés és nevetés közepette.

– Na, és ki lesz a következő, aki bajba kerül? – kérdezte Kata vigyorogva, miközben belerúgott egy kavicsba.

– Ez biztosan te leszel – felelte Nóra kacéran. – Azt mondják, mindig azok esnek pofára, akik a legcsendesebbek. És te mostanában túl sokat hallgatsz.

– Hé, most komolyan, Kata, mi történt veled? – kérdezte Móni kíváncsian, de a kérdés inkább játékos volt, mint komoly. – Régen te is mindig benne voltál a buliban, most meg csak követed Nórát, hogy vigyázz rá.

– Tudod, valakinek el kell játszania a felelősségteljes felnőttet is – felelte Kata nevetve. – Nem hagyhatom, hogy Alíz egyedül cipelje ezt a terhet.

– Nos, neked jól áll, Alíz, de Kata… hagyjuk – nevetett Nóra, és a többiek is mind nevettek.

Ahogy közeledtek Móni lakásához, a nevetés lassan elhalt, és a lányok kényelmes csendben folytatták útjukat. A közös éjszakáik mindig emlékezetesek voltak, de mindannyian érezték, hogy ezek az esték lassan változnak. Már nem ugyanazok voltak, mint régen, de a köztük lévő kötelék még mindig erős volt.

Amikor végül elértek Móni lakásához, mindannyian felsóhajtottak. Egy újabb kalandos este véget ért, de valahol mindannyian tudták, hogy ez még csak a kezdet. Valaminek a kezdete, de nem tudták maguk sem, hogy minek.

– Na, akkor legközelebb ki ment meg kit? – kérdezte Nóra, miközben beléptek a kapun.

– Legyen meglepetés – felelte Alíz mosolyogva. – De most inkább menjünk aludni. Ki tudja, mit hoz a holnap.

4.

A középiskolás évek úgy teltek el, mint egy soha véget nem érő, önfeledt kaland. A négy barátnő minden egyes percét kihasználta arra, hogy együtt legyenek. Hol a parkban lógtak, hol kutyát sétáltattak, hol diszkókban buliztak titokban. Az idő múlásával a barátságuk egyre mélyült, mintha egy erős fonallal kötnék össze őket, ami soha nem szakadhat el.

Ahogy közeledett az érettségi éve, a bulik ritkultak, helyettük egyre több időt töltöttek együtt a könyvtárban vagy egymás lakásában, készülve az érettségire. Nevetve oldottak meg együtt feladatokat, még akkor is, ha néha Kata matekproblémái próbára tették a türelmüket. Alíz persze mindent rendszerezett, és gondosan megtervezte a tanulási stratégiát, de Nóra, ahogy mindig is, inkább laza volt.

– Majd valahogy megoldom – mondogatta, és közben mosolygott, mintha minden könnyedén menne.

De ahogy az érettségi közeledett, és mindenki a jövőjére készült, Nóra világában valami megtört. Az addig megszokott családi harmónia helyét viták és feszültség vette át. Először csak apró megjegyzések voltak: egy-egy veszekedés, amit még el lehetett intézni egy mosollyal. De aztán a viták egyre hosszabbak és hangosabbak lettek, amíg végül már minden este arról szólt, hogy az anyja és apja egymásnak estek.

Egy októberi délutánon, amikor a barátnőkkel éppen a könyvtárból sétáltak haza, Nóra megtudta a hírt. „Válunk” – mondta az anyja, amikor Nóra belépett az ajtón. Ez az egyetlen szó minden álmot és biztonságot elsöpört.

Most ott ült a park egyik elhagyatott padján a lábait maga alá húzva, miközben az őszi levelek hangtalanul hullottak körülötte. A város lüktetett, de Nóra számára minden mozdulatlannak tűnt. Úgy érezte, mintha az egész világa szétesett volna, mint egy törékeny porcelánfigura, amit a földre ejtettek.

A könnyei csendesen folytak végig az arcán, miközben lehajtotta a fejét. Dühös volt, de közben szerette is a szüleit. Hiszen ők voltak azok, akik mindig ott voltak érte, akik felnevelték, és most mégis úgy érezte, hogy cserben hagyták. Hogyan lehet valakit egyszerre ennyire szeretni és ennyire haragudni rá?

A barátnői tudták, hogy valami nincs rendben. Nóra sosem sírt előttük, mindig ő volt a legkeményebb, aki nevetéssel és viccel próbált megoldani mindent. De most, ahogy ott ült, a vállai meggörnyedve, a barátnői köré gyűltek, és csendben leültek mellé a padra. Kata volt az első, aki megérintette a vállát, óvatosan, de támogatóan.

– Nóra, minden rendben?

Nóra megpróbált megszólalni, de a szavak elakadtak a torkában. A könnyek most már egyre gyorsabban peregtek le az arcán, ahogy elfordította a fejét, hogy ne lássák. De a barátnői így is tudták, hogy valami nagy baj van. Alíz lassan átkarolta Nórát, és csak csendben ült mellette, hagyva, hogy sírjon.

– A szüleim válnak – nyögte ki végül, a hangja fájdalmasan csuklott el. –Nem bírom… nem értem, hogy tehetik ezt.

Móni megfogta Nóra kezét, szorosan, és nem szólt semmit, csak ott volt. Mindannyian tudták, hogy ebben a pillanatban nem lehet szavakkal vigasztalni őt. A családja, amelyet Nóra mindig stabilnak hitt, most darabjaira hullott, és az ő világában ez felfoghatatlan fájdalmat jelentett.

– Mindig azt hittem, hogy ők… ők lesznek azok, akik megmutatják nekem, mi az a szerelem, mi az, amit érdemes keresni – mondta Nóra, miközben a könnyeit próbálta letörölni az arcáról. – És most… eldobnak mindent, amit felépítettek. Hogy tehetik ezt? Miért nem harcolnak értem? Vagy egymásért?

Kata sóhajtott, és Nóra arcát nézte, ahogy a barátnője a fájdalmával küzd.

–Néha a szülők sem tudják, hogyan tegyék helyre a dolgokat – mondta halkan. – Ez nem rólad szól, Nóra. És nem arról, hogy nem szeretnek.

– Tudom, de… nem értem. Hogyan szerethetném őket tovább, amikor ezt teszik velem? – kérdezte Nóra dühösen törölve a könnyeit.

– Szereted őket, mert ők a szüleid. Ez nem fog megváltozni, bármi is történik – mondta Alíz. – De most dühös vagy, és ez is rendben van. Jogod van dühösnek lenni. Jogod van csalódottnak lenni.

Nóra bólintott, bár még mindig zavarodott volt. – Annyira utálom őket ezért… de közben mégis szeretem őket. Hogy lehet ez?

– Ez a szeretet bonyolult része – mondta Móni halkan. – És néha az emberek összezavarodnak, még a szüleink is. De mi itt vagyunk neked. Bármire is van szükséged.

Nóra egy hosszú, remegő lélegzetet vett, majd belefúrta az arcát Alíz vállába. Nem voltak többé szavak, csak a csend és a barátnői karjai, amelyek körülvették őt, mintha azt akarnák mondani: „Nem vagy egyedül.”

Az érettségi éve nem arról szólt, amiről Nóra mindig is álmodott. Nem a szabadság ígérete volt, hanem egy hosszan tartó küzdelem a fájdalommal és a csalódással. De ahogy ott ült a padon, a barátnői körében, egy dolgot biztosan tudott: bármennyire is összetört most az élete, ők mindig ott lesznek neki.

5.

Az érettségihez közeledve a lányok egyre több időt töltöttek együtt, hogy felkészüljenek a nagy megmérettetésre. Alíz szinte katonás fegyelemmel vezette a tanulási napirendjüket, gondosan ütemezve, melyik napon mit kell átnézniük, milyen feladatokat kell megoldaniuk. Kata és Móni, bár néha belefáradtak az ismétlésbe, tudták, hogy szükségük van erre. Nóra viszont valahogy mindig kilógott közülük mostanában.

Míg a barátnők már eldöntötték, hogy mi lesz a következő lépésük, és hol tanulnak tovább, Nóra egyre gyakrabban kapta azon magát, hogy csak a gondolataiba merülve bámulja a füzetét. A szülei válása összezavarta, és noha igyekezett visszatérni a korábbi, gondtalan önmagához, valami megváltozott benne.

Egyik délután, miközben az érettségi felkészítő órák után együtt sétáltak haza, a többiek érezték, hogy valami nincs rendben vele.

– Nóra, mi van veled mostanában? – kérdezte Móni óvatosan, miközben átkarolta a vállát. – Alig hallasz minket, olyan, mintha nem is itt lennél.

Nóra sóhajtott, és megállt egy pillanatra, miközben a többi lány is megállt körülötte. A szél lágyan fújt a fák lombjain át, de Nóra csak a saját gondolatainak zaját hallotta. Végül megfordult, és szembenézett a barátnőivel.

– Nem tudom, mit akarok – mondta halkan. – Nézzetek magatokra! Mindannyian tudjátok, hova mentek tovább, és mit akartok az életben. Alíz jogásznak készül, Móni tanár lesz, Kata már marketinges tervezetekről beszél… Én meg? Én semmit nem tudok.

A lányok csendben figyelték, ahogy Nóra hangja megtörik.

– Az utóbbi időben csak arra tudok gondolni, hogy a szüleim válása mindent megváltoztatott. Mintha elvesztettem volna azt a biztonságot, amit eddig éreztem. Olyan, mintha semmi sem lenne állandó. Még az sem, amit eddig a családomban biztosnak hittem.

Kata lépett először közelebb hozzá. – De mi itt vagyunk, Nóra. És te is ugyanúgy fontos vagy nekünk. Nem kell most minden kérdésre választ találni.

– Tudom – bólintott Nóra, a könnyeit visszatartva. – De érzem, hogy valami mást kell tennem. Nem akarok úgy tanulni, mint ti. Mindig is más voltam, mindig is szabadabb. Mostanában egyre többet rajzolok. Az a furcsa, hogy amikor rajzolok, valahogy ki tudom fejezni mindazt, amit nem tudok elmondani. A fájdalmat, a dühöt, és a szeretetet is, amit a szüleim iránt érzek, még akkor is, ha épp utálom őket.

Alíz mosolygott, és finoman megérintette Nóra karját.

– Tudtuk, hogy benned van valami különleges. Ha úgy érzed, a művészet segít, akkor ne félj követni ezt az utat.

– De mi van, ha ez nem elég? – kérdezte Nóra kétségbeesetten. – Nem tudom, hogyan fogom ebből felépíteni a jövőmet. Nem olyan egyértelmű, mint jogot tanulni vagy marketinget. Nem látom, hova vezet.

Móni elmosolyodott.

– Senki sem látja mindig az út végét, Nóra. De az a lényeg, hogy elindulj. És ha ez a művészet, akkor kövesd! Mi támogatunk.

A lányok bátorítása lassan elkezdte eloszlatni Nóra kétségeit. Tudta, hogy a barátnői mellett biztonságban van, és bármi is történik, nem fog egyedül szembenézni vele.

Aznap este, miután hazament, leült a szobája sarkában álló rajzfüzetéhez. Az ujjai maguktól kezdtek mozogni a papíron, ahogy felidézte az utóbbi hónapok fájdalmait és a csalódásait. Vonalak és árnyékok formálódtak, amelyek szavak nélkül is kifejezték mindazt, amit az anyja és az apja válásával kapcsolatban érzett. Egy törött kép családról, széttöredezett álomról és a saját kétségbeesett próbálkozásairól, hogy összerakja mindazt, ami széthullott.

Amikor befejezte, egy hosszú sóhaj hagyta el az ajkát. Érezte, hogy bár a fájdalom még mindig ott van benne, az alkotás segített egy kis részt letenni ebből a teherből. A szülei válása nem volt az ő hibája, és ezt kezdte megérteni. A rajzai segítettek neki feldolgozni ezt az igazságot.

Másnap elhatározta, hogy bejelentkezik a művészeti egyetemre. Először a barátnőinek mesélte el, akik mosolyogva fogadták a hírt.

– Ez az igazi Nóra – mondta Kata, és átölelte őt. – Már régóta vártuk, hogy megtaláld a saját utadat.

Nóra még mindig nem volt biztos mindenben. De tudta, hogy a művészet lesz az, amin keresztül megértheti önmagát, és talán mások is megérthetik őt. A barátnői pedig továbbra is mellette álltak, mint mindig.

6.

A fürdőszoba hideg csempéje már nem nyújtott több vigaszt Katának, de legalább a hányinger kezdett enyhülni. Mély lélegzetet vett, és a tükörbe nézett. Az arcát halvány sápadtság fedte, a szemei alatt sötét karikák ültek, mintha az éjszakai forgolódás minden pillanata ott hagyta volna a nyomát. De most nem volt idő arra, hogy ezzel foglalkozzon. A nap elindult, és neki is indulnia kellett.

Még mindig nehezen tudta felfogni, hogy egy új élet növekszik benne. Az a kis titok, amit csak ő és Laci tudtak, súlyosan nyomta a vállát. Ahogy a hasára tette a kezét, egyszerre érezte a végtelen szeretetet és az aggódást. Vajon készen állnak erre? Laci készen áll? Ő maga készen áll?

A gondolatai szétfutottak, de meg kellett állítani őket. Most nem volt helye a bizonytalanságnak, hiszen a gyakornoki munkája várt rá, és muszáj volt összeszednie magát. Mély lélegzetet vett, majd elfordult a tükörtől, és visszasietett a hálószobába. Az íróasztalon a laptopjával és a jegyzeteivel várták az aznapi feladatok. A marketinggyakornoki munka, amelyet olyannyira szeretett, most valahogy távolinak tűnt a kismamaság új valóságában.

A laptop mellett egy fénykép állt róla és Laciról, amit még akkor készítettek, amikor a kapcsolatuk elején voltak. Akkor minden olyan egyszerűnek tűnt: munka, szerelem, jövőtervek. Most pedig minden bonyolultabbá vált, mintha a jövő egy homályos képre cserélődött volna, amit még nem tud teljesen kibontani.

Ahogy a gondolataiba merült, a telefonja megrezzent az éjjeliszekrényen. Alíz írt neki:

– Mikor érsz be? Ma találkozunk, ugye?

Kata sóhajtott. Alíz, a mindig pontos és szabályokhoz hű barátnő, most is biztosan már készen állt az irodában, és minden a helyén volt körülötte. Kata próbált erőt venni magán, felkelni, és a napot úgy fogadni, ahogyan szokta – tettre készen, optimistán. De valahogy most minden nehezebb volt.

Miközben készülődött, az agya újra és újra visszatért a gyakornoki munkára. Az utóbbi hetekben sokat dolgoztak egy új kampányon, és bár a terhessége miatt Kata figyelme néha elkalandozott, még mindig lelkes volt. Szerette ezt csinálni, és bár a munka gyakran kimerítette, úgy érezte, hogy itt végre megtalálta azt az irányt, amit egész életében keresett.

A nap folyamán nemcsak a munkahelyi feladatok vártak rá, hanem Laci is. Egy új prezentációra készült, és Kata tudta, hogy támogatnia kell a férfit, akivel most már közös jövőt építenek. De vajon elég lesz-e mindaz, amit ők ketten terveztek? A kérdések ott kavarogtak a fejében, miközben próbálta feldobni magára a sminket és az irodai elegáns ruhát, amely most már egyre szorosabbá vált a derekán.

Ahogy végre elkészült, még egy pillanatra megállt az előszobában, és egy utolsó pillantást vetett a tükörképére.

– Ez vagyok én? – kérdezte magától csendben. Egy fiatal nő, aki egyszerre próbál helytállni az álmai és a valóság között, miközben egyre közelebb érkezik az a nap, amikor nemcsak marketinges gyakornok lesz, hanem anya is. A kettősség nehéz volt, de ugyanakkor izgalmas is.

– Elég lesz – suttogta maga elé, és mély lélegzetet vett. – Most azzal foglalkozom, ami előttem van.

Felkapta a táskáját, és elindult. Ahogy kilépett a lakás ajtaján, a város zaja lassan elnyomta a gondolatait. Minden egyes lépéssel egyre inkább visszatért a gyakornoki énjébe, mintha a munkája egy olyan biztonságos menedék lenne, ahol egy pillanatra elfelejtheti a várandósság körüli kérdéseket és bizonytalanságokat. Szerette azt a világot, ahol mindennek volt egy terve, egy célja, és ahol ő maga is alkothatott valamit.

Ahogy beért az irodába, Alíz már ott várta őt az asztalánál egy tökéletesen rendbe szedett mappával.

– Na végre! – mosolygott Alíz, miközben Kata leült mellé. – Készen állsz a mai feladatra?

Kata felvette az asztalon heverő jegyzeteit, és egy mély lélegzetet vett.

– Igen, készen állok – felelte, és bár a szíve mélyén még mindig ott lapult a bizonytalanság, tudta, hogy a nap végére sikerülni fog megtalálni az egyensúlyt. Az irodában a munka közepette legalább egy rövid ideig elfelejthette a saját zűrzavarát.

Alízt előreküldte, ő pedig még beugrott a mosdóba a tárgyalás előtt. Már megint pisilnie kellett. Kicsit idegesítette, hogy a teste nem úgy működik most, ahogy megszokta, de a gugliban mindent elolvasott a terhesség első időszakáról. Pontosan tudta, hogy ez is normális, mégis zavarta.

– Ez van – gondolta magában –, csak a megbeszélést bírjam ki.

7.

Kata gyors léptekkel haladt az irodaház hosszú folyosóján. Az ajtók mellett elhaladva arra gondolt, hogy milyen különös fordulatokat tartogatott számára az élet. Ahogy a szőnyeg tompa zizegése elnyomta a gondolatait, eszébe jutott, hogy néhány hónappal ezelőtt még álmodni sem mert volna arról, hogy egyszer a barátnőjével dolgozik együtt egy projekten. A munkahelyi környezet sokkal elviselhetőbbnek tűnt, mióta Alízt is áthelyezték erre a marketingkampányra.