Corvina

© Komáromi Sándor, 2026

A borító Karcagi Klára munkája.

A borítón felhasznált kép forrása: AdobeStock / contrastwerkstatt

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Szerzői megjegyzés

Ez a kézirat nem akadémiai értekezés és nem történeti vagy szociológiai monográfia. Értelmező és gyakorlati könyv, amely történelmi példák, társadalmi mintázatok és segítői tapasztalataim alapján írja le a bántalmazó kultúra formáit és működési mechanizmusait, és tájékozódási pontokat kínál a felismeréshez és a kilépéshez.

Tartalom

Bevezetés – Szembenézés

I. RÉSZ – A BÁNTALMAZÓ KULTÚRA ANATÓMIÁJA

1. Mi az, hogy bántalmazó kultúra?

1.1. A fogalom tisztázása

1.2. Mi nem bántalmazás? Határhúzások

1.3. Normalizált erőszak: amikor az válik természetessé, ami nem az

1.4. Hogyan lesz rendszerszintű jelenség?

1.5. A bántalmazó kultúra legalapvetőbb mechanizmusai

2. Történelmi gyökerek

2.1. Hierarchiák és a félelem kultúrája

2.2. A 20. századi traumák beégése

2.3. A hallgatás mint túlélési stratégia

3. A család mint a bántalmazó kultúra átadásának elsődleges rendszere

3.1. Amikor a szeretet és az erőszak összekeveredik

3.2. Megszégyenítés, verés, kontroll mint „nevelés”

3.3. Tabutémák a családban

3.4. A transzgenerációs átadás mechanizmusa

4. A bántalmazó kultúra jelenünkbe ágyazottsága

4.1. Az iskolában

4.2. A munkahelyeken

4.3. Hivatalok, szolgáltatók, állami szervek működésében

4.4. A politikai közbeszédben

4.5. A médiumokban

4.6. A közösségi médiában

II. RÉSZ – KIÚTMODELL TÚLÉLŐKNEK

1. Nem te vagy a hibás!

1.1. A bántalmazás felelőssége

1.2. A „túl érzékeny” vagy mítosz lebontása

1.3. Érvényes tapasztalat, érvényes fájdalom

1.4. Az első belső fordulat

2. Felismerés

2.1. A test és lélek jelzései

2.2. Rendszerszintű jelek, mintázatok

2.3. A felismerés ára és nyeresége

3. Kimondás

3.1. A kimondás pszichológiája

3.2. Narratíva visszaszerzése

3.3. A szégyen lebontása

4. Kiútmodellek túlélőknek

4.1. Határok újratanulása

4.2. Önbecsülés helyreállítása

4.3. Az önismereti munka

4.4. A bántalmazás nyelvének tudatosítása

4.5. A felelősség újraosztása

4.6. Konfliktuskezelés

4.7. Az együttműködés újradefiniálása

4.8. A tanult tehetetlenség lebontása

4.9. A tanúságtétel

4.10. A normalitás újraépítése

Zárszó

Szakirodalmi inspiráció

BEVEZETÉS
Szembenézés

A történelemben ritkán adódik olyan pillanat, amikor egy egész generáció kollektíven felismeri, hogy nemcsak a saját életével van dolga, hanem azzal az örökséggel is, amelyet észrevétlenül hordoz. Az ilyen pillanatok nem feltétlenül zajos forradalmakkal kezdődnek (és nem feltétlenül torkollnak szélsőséges csatározásokba), hanem kellemetlen kérdésekkel. Azzal, hogy a fiatalabb nemzedék kimondja: ami eddig normálisnak számított, az valójában sérült, torz vagy hazugságra épült. Ezek a szembenézések soha nem fájdalommentesek, és soha nem járnak azonnali megnyugvással. Néha ez az egyetlen lehetőség, hogy valódi kulturális fordulat jöjjön létre.

A második világháború utáni Nyugat-Németországban a hatvanas–hetvenes évek fiataljai pontosan ilyen helyzetben találták magukat. A gazdaság újjáépült, az ország működött, a társadalom látszólag stabil volt, mégis mindent áthatott az elhallgatott, takargatott múlt, amin próbált túllenni egy egész nemzet. A szülők generációja hallgatott a nácizmusról, a részvételről, az alkalmazkodásról, az együttműködésről. Nem keresték a magyarázatokat, a miérteket, pláne nem a rájuk adható válaszokat. A hallgatás ára azonban súlyos volt. Egy erkölcsileg ki nem mondott világ, amelyben a tekintély érinthetetlen maradt, a felelősség pedig elmosódott. A hatvanas évek végén színre lépő fiatalok – akiket gyakran a 68-as nemzedék részeként emlegetnek – nem egyszerűen politikai reformokat akartak. Azt kérdezték, mit tettetek, amikor lehetett volna nemet mondani, és mit jelent most számunkra engedelmesnek lenni.

Ez a szembenézés brutálisan nehéz volt. Családok szakadtak szét, egyetemi tanárok, bírák, hivatalnokok múltja került napvilágra, és a fiatalok gyakran azt tapasztalták, hogy az igazság kimondása nem felszabadít, hanem elszigetel az addigi kapcsolatoktól. Mégis, ez a generáció nem hátrált meg. Nem azért, mert erkölcsileg felsőbbrendűek voltak, hanem mert felismerték: ha nem nevezik nevén az örökölt bűnöket és traumákat, akkor azok újra és újra meg fognak jelenni a hatalmi működésben. A német társadalom máig él abból a konfliktusos, fájdalmas munkából, amely akkor elkezdődött.

Hasonló, bár más formájú szembenézés zajlott az Egyesült Királyságban az ötvenes–hatvanas években. A háború utáni Anglia merev osztályrendszere, érzelmi zártsága és tekintélyelvűsége egy olyan fiatal értelmiségi réteget termelt ki, amely nem volt hajlandó elfogadni az örökölt mintákat. Az irodalomban, a színházban és a közéletben megjelenő Angry Young Men mozgalom tagjai nem egyszerűen dühösek voltak. A haragjuk pontos volt. Nevén nevezték a képmutatást, az érzelmi elfojtást, a társadalmi igazságtalanságokat és azt a hazugságot, hogy a hallgatás erény. Ez a mozgalom azt tette lehetővé, hogy egy egész generáció felismerje: a belső feszültség nem egyéni alkalmatlanság, hanem kollektív következmény. Az autonómia itt nem politikai függetlenséget jelentett, hanem érzelmi és erkölcsi szabadságot. Jogot arra, hogy kimondják: amit kaptak, az nem elég, és nem kötelező tovább cipelni, pláne, ha számukra terhes.

Hasonló szembenézés történt Franciaországban 1968-ban, amikor egy egész generáció fordult szembe nemcsak az aktuális politikai vezetéssel, hanem azzal a mélyen beágyazott társadalmi és kulturális renddel is, amely a második világháború után érintetlenül maradt. A jóléti állam kiépülése, a gazdasági fellendülés és a formális demokrácia ellenére a francia társadalmat is áthatotta a tekintélyelvűség, az intézményi merevség és a történelmi terhek súlya. Az egyetemek, a munkahelyek, a családok hierarchikus rendszerei azt üzenték: van, aki beszélhet, és van, akinek hallgatnia kell. Az 1968-as események – amelyeket gyakran a 68-as májusi események néven emlegetnek1 – nem pusztán diáktiltakozások voltak, sokkal inkább nyílt lázadás az ellen, hogy a múlt feldolgozatlan traumái tovább szabályozzák a jelent, hogy a kiépült konzervatív világ akadályozza a szexuális forradalmat vagy a modernizációt. A fiatalok a kormányt kritizálták és azt a társadalmi konszenzust is, amely szerint a rend fontosabb, mint az igazság, és az engedelmesség fontosabb, mint az autonómia.

Ez a szembenézés különösen radikális volt abban, hogy az autoritás minden formáját megkérdőjelezte: az államét, az egyetemét, a munkaadóét, a tanárét, sőt a családon belüli hatalmi viszonyokat is. A francia fiatalok nyíltan kimondták, hogy az a társadalom, amely nem hajlandó beszélni a kollaborációról, a gyarmati háborúk erőszakáról, a konzervatív szemlélet gátló hatásairól és a tekintélyelvűség mindennapi működéséről, nem várhat valódi lojalitást a következő generációtól. A mozgalom ereje nem abban állt, hogy azonnali politikai győzelmet aratott volna, hanem abban, hogy visszafordíthatatlanul megváltoztatta azt, amit normálisnak lehetett tekinteni. A hallgatás többé nem volt erény, a kritika nem számított automatikusan árulásnak, és az autonómia – még ha konfliktusos és töredezett formában is – legitim igénnyé vált. Ez a kulturális fordulat hosszú távon mélyebbnek bizonyult, mint bármely konkrét reform: lehetővé tette, hogy a francia társadalom megtegye kezdő lépéseit egy új társadalmi szabályrendszer kiépítése felé.

Az Egyesült Államokban a hatvanas évek polgárjogi és háborúellenes mozgalmai egy olyan generációs szembenézést indítottak el, amely az aktuális igazságtalanságokat támadta, és az egész amerikai önképet kérdőjelezte meg. A fiatalok – különösen a Polgárjogi Mozgalom2 és a Vietnám-ellenes mozgalom3 résztvevői – nem fogadták el azt az ellentmondást, hogy egy szabadságra és demokráciára épülő ország egyszerre tart fenn faji elkülönítést és folytat egy morálisan megkérdőjelezhető háborút. Szembesítették szüleik generációját azzal, hogy a jólét, amelyben élnek, részben elnyomásra, erőszakra és hallgatásra épül. Ez a szembenézés nem volt tiszta vagy egységes, volt benne radikalizmus, naivitás és belső megosztottság is. Mégis, ezek a mozgalmak tették lehetővé, hogy az autonómia több legyen, mint egyéni siker, és erkölcsi kérdéssé váljon. A fiatalok jobb életet akartak, tisztább viszonyt a hatalomhoz, és jogot ahhoz, hogy nemet mondjanak egy olyan rendszerre, amelyben nem akartak részt venni.

Dél-Afrikában az apartheid bukása után egy másik, még nehezebb szembenézés kezdődött el, amelynek tétje nemcsak a múlttal való együttélés lehetősége volt. Az ország nem kerülhette meg annak kimondását, hogy a társadalmi rend hosszú évtizedeken át intézményesített erőszakra és kirekesztésre épült. Az átmenet során létrejött Igazság és Megbékélés Bizottsága4 sem kínált tökéletes megoldást, helyette egy rendkívül fájdalmas folyamatot vetített előre: a nyilvános tanúságtételt. A fiatalabb generációk itt is azt keresték, milyen áron élhetünk most együtt, és milyen árat nem vagyunk hajlandók tovább fizetni. A szembenézés nem hozott teljes megnyugvást, de lehetővé tette, hogy a trauma ne tagadásban, hanem kimondásban éljen tovább. Ez a folyamat megmutatta, hogy az autonómia nem a múlt eltörlését jelenti, sokkal inkább annak felelősségteljes elismerését. A dél-afrikai példa különösen erős figyelmeztetés arról, hogy valódi változás nem jön létre ott, ahol a múltat gyorsan le akarják zárni, mielőtt egyáltalán megértették volna.

Ezek a szembenézések nem mindig voltak egységesek, tiszták vagy hősiesek. Tele voltak tévedéssel, túlzással, belső konfliktusokkal. Mégis volt bennük valami közös. A hajlandóság arra, hogy a múltat ne lezárt történetként kezeljék, és felfedezhető legyen benne az élő örökség. A trauma ugyanis nem attól múlik el, hogy nem beszélünk róla, hanem attól, hogy végre nyílt lapokká válik.

Ez a munka mindenhol fájdalmas volt. A szülők generációja árulásként élte meg. Az intézmények védekeztek. A társadalom megosztott lett. Mégis ezekből a konfliktusokból született meg az a kulturális alap, amely ma lehetővé teszi a pszichológiai, jogi és társadalmi érzékenységet ezekben az országokban. Volt idő és bátorság a szembenézésre.

És itt kell kimondani azt, amit Magyarországról nem szokás kimondani. Magyarországon ilyen generációs csatákban zajló szembenézés a mai napig nem történt meg. Nem volt széles körű, társadalmilag legitimált beszéd a háborús részvételről, a holokausztban való érintettségről, a diktatúrákhoz való alkalmazkodásról, az ügynökmúltról, a regnáló rezsimek elitizálódásáról. Voltak és vannak egyéni és csoportos törekvések, filmek, szépirodalmi alkotások, művek, a bántalmazás emlékét mementóvá emelő képzőművészeti alkotások, de nem volt széles körű párbeszéd, összecsapás, teljes feltárás és kollektív fordulat. Nem volt olyan generáció, amely tömegesen azt mondta volna: most megállunk, és nevén nevezzük, amit örököltünk, és kipiszkáljuk a rendszerből a súlyos terheket hordozó elemeket.

Ennek következményeit ma is érezzük. A tekintély és a rendszer érinthetetlen maradt, a konfliktus veszélyesnek számít, az ellenvetés karaktergyilkosságot von maga után, miközben az alkalmazkodás erény, a hallgatás pedig biztonságot jelent mind a mai napig. A bántalmazó kultúra nem azért erős Magyarországon, mert az emberek rosszabbak, hanem mert a múlt feldolgozatlan maradt. A traumák összessége így nem vált a múlt részévé, nem inaktiválódott, el sem tűnhetett tehát – kultúrába ágyazott működésmód maradt.

Ezért különösen nehéz, és ezért különösen fontos ma erről beszélni. A szembenézés soha nem kényelmes, és soha nem fájdalommentes. De a történelem minden példája azt mutatja: autonómia nélkül nincs gyógyulás, és kimondás nélkül nincs autonómia. A kérdés nem az, hogy ez a munka konfliktusos-e. Nyugodjunk bele, az. A kérdés az, hogy meddig hisszük még el, hogy a hallgatás megvéd bennünket. Mert mindaddig, amíg nem bontjuk elemeire, a bántalmazó kultúra életünk része marad. Ott lesz a hétköznapjainkban, a családi tereinkben és mélyen, a lelkünk legmélyén.

I. RÉSZ
A BÁNTALMAZÓ
KULTÚRA
ANATÓMIÁJA

1.
Mi az, hogy bántalmazó kultúra?

1.1. A fogalom tisztázása

A „bántalmazó kultúra” nem azt jelenti, hogy egy ország, egy nép vagy egy közösség, netán egy ember gonosz. Nem azt jelenti, hogy minden kapcsolat rossz, minden család működésképtelen, és hogy ne lennének jelen a bántalmazó kultúrákban a szeretet, gondoskodás, szolidaritás vagy emberi jóság megnyilvánulásai. A „bántalmazó kultúra” inkább azt jelenti, hogy olyan társadalmi közegben élünk, ahol a bántalmazás, a megalázás, a hatalom általi „leuralás”, a szégyen és a félelem felhasználása a kontroll gyakorlására mindennapos, elfogadott, evidens és a normarendszer része. Olyan közeg, ahol a hatalom gyakorlásának természetes eszköze a megfélemlítés. Ahol a fájdalom, a megszégyenítés pedagógiai módszer. Ahol a hallgatás túlélési stratégia. Ahol a szeretet feltételessé válik, a lojalitás pedig gyakran a saját személyes és etikai meggyőződésünk és/vagy szükségleteink elárulásán keresztül valósítható meg.

Bántalmazó kultúrában az erőszak nem mindig látványos. Ritkán jelenik meg nyílt pofonként, ordításként vagy fizikai sérelemként. Sokkal gyakrabban válik a mindennapok láthatatlan levegőjévé. Szabályozza, hogyan beszélünk egymással, hogyan gondolkodunk önmagunkról, hogyan nevelünk gyereket, hogyan tanítunk, hogyan dolgozunk, hogyan viszonyulunk a hatalomhoz és egymáshoz. A bántalmazó kultúrában az ember megtanul bizonyos mondatokat: „Ne szólj, mert baj lesz!”, „Ne legyél problémás!”, „Ne legyél túl érzékeny!”, „Fogd be a szád, és csináld!” Ezek a mondatok kultúrateremtő erők. Meghatározzák, mit lehet és mit nem, mi kimondható és mi tabusított, mely érzések jogosak és melyek tilosak.

Fontos kimondani, hogy a bántalmazás kulturális viszonylatban nem egyszerűen viselkedés vagy tett. Ezen a szinten viszonyokba beépült „normális” működés. Határáthágás, hatalommal való visszaélés, egyenlőtlen erőtér fölényének kihasználása, ahol az egyik fél feljogosítva érzi magát arra, hogy a másikat irányítsa, kontroll alatt tartsa, leuralja, és amelyben a másik fél lassan elhiszi, hogy ennek így kell lennie. Bántalmazó kultúrában ez a viszony nem egy-egy kapcsolat saját tragédiája, hanem társadalmi minta. Úgy tanuljuk meg, ahogy a nyelvet vagy a járást: belenevelődünk. Generációk adják tovább a „rend”, a „fegyelem”, a „törődés” nevében. A normalizált erőszakból hétköznapi működés lesz, amely már nem tűnik fel, mert „így természetes”, mert „ez van”, „mindig is így volt”, „nálunk ez a szokás”.

A bántalmazó kultúra attól igazán erős, hogy miután kívül elég sokáig működött hatékonyan, szépen lassan belénk költözik. A parancsból, amelyet mások mondanak ki, belső hang lesz, amely idővel a sajátunkká válik. Megtanuljuk önmagunkat is megfegyelmezni, leszidni, megszégyeníteni annak érdekében, hogy jól működőnek tűnhessünk. Megtanuljuk, hogyan kell túlélni az elvárásokat, és ezek a túlélési technikák egyszer csak belső meggyőződéses normává, majd identitássá szilárdulnak.

Ahhoz, hogy meghaladhassuk ezt a működésmódot, mindezekről részletesen kell beszélnünk. Igazán nehéz lesz olvasni e sorokat, mégis, ez a könyv nem a hibáztatás könyve akar lenni. Tudatosítani akar, nevet és formát adni egy jelenségnek, amelyről gyakran csak suttogva beszélünk. Azért tisztázzuk most a fogalmat, hogy végig egyértelmű legyen, hogy amikor „bántalmazó kultúráról” beszélünk, igazából azokról a mindennapi mechanizmusokról szólunk, amelyek között élünk, de amelyekből kiutat is lehet találni.

A bántalmazó kultúra nem magyar sajátosság. A világtörténelem tele van olyan korszakokkal és társadalmi rendszerekkel, amelyek normalizálták az erőszakot, és az elnyomást a „rend”, a „civilizáció”, a „hit”, a „nemzet” vagy éppen a „haladás” nevében tették elfogadhatóvá. Az ókori birodalmak rabszolgatartó társadalmai, a középkori inkvizíciók, a gyarmatosítás brutalitása, a 20. századi totalitárius rendszerek, a rasszizmus intézményesített formái mind ugyanabba az irányba mutatnak. Újra és újra létrejönnek olyan struktúrák, amelyekben az ember méltósága nem magától értetődő önérték, sokkal inkább hatalmi logika (a hatalom megtartásának logikája) alá rendelt erőforrás.

A gyarmati birodalmak példája világosan megmutatja, mit jelent a kulturálisan igazolt bántalmazás. Kontinensek népeit fosztották meg földjeiktől, kultúrájuktól, identitásuktól, miközben mindezt civilizációs küldetésként keretezték. Az erőszakhoz ideológia, vallás, gazdasági érdek adott erkölcsi díszletet. Az elnyomás „természetessé” vált, így alakult ki az a meggyőződés, hogy vannak emberek, akiknek „kevesebb jár”, és az erősebbnek, a civilizáltabbnak joga van elvenni azt, amire a felvilágosult életnek szüksége van, és hogy ez rendben van így. A bántalmazó kultúra egyik legfontosabb eleme mindig ez – valahogyan igazolhatóvá válik az, ami egyébként elfogadhatatlan.

Ugyanez figyelhető meg a rabszolgaság vagy az apartheid5 rendszereiben. Ezekben a társadalmi folyamatokban nemcsak törvények mondták ki, hogy ki számít embernek és ki nem, hanem a mindennapi gesztusok, szokások, nyelvi fordulatok, iskolai tananyagok, vallási értelmezések anyagát is átitatta a szemlélet vagy a propaganda. A bántalmazó kultúra az emberek fejében és testében él, abban, ahogyan néznek egymásra, ahogyan beszélnek egymással, ahogyan értelmezik a világot. Egy törvényt azonnal át lehet írni, ez utóbbiból viszont sokkal később, sokkal nehezebben törlődik ennek normalitása.

A 20. század totalitárius rendszerei ezt a logikát a végletekig vitték. A fasizmus, a nácizmus, a sztálini diktatúrák az erőszakot nemcsak eszközzé, hanem identitássá emelték. A lojalitás nem erkölcsi döntés volt, hanem túlélési feltétel. A propaganda nem csupán információt torzított, hanem érzelmi valóságot gyártott, amelyben a bántalmazás a „kötelesség”, a „védelem” vagy a „hazafiság” nyelvén lett elmesélve. A társadalom megtanulta, hogy vannak, akiket joggal tekintünk ellenségnek, hogy az erősebbhez tartozni a túlélést jelenti, hogy hallgatni biztonságosabb, mint kérdezni, és hogy alkalmazkodni kevésbé veszélyes, mint gondolkodni, magasabb morállal élni.

De bántalmazó kultúra nem csak politikai diktatúrákban létezik. Sok társadalomban a patriarchális struktúrák évszázadokon át legalizálták a nők, gyerekek, kisebbségek alárendeltségét. A „család szentsége”, „a tekintély tisztelete” vagy „a hagyomány megőrzése” gyakran váltak olyan retorikai pajzzsá, amelyek mögött valójában kontroll, megszégyenítés és erőszak zajlott. Az intézményrendszerek – iskola, egyház, hadsereg, munkahely – sokszor ugyanazt a mintát követték, nevezetesen a hatalom joga mindig nagyobb, mint az egyén méltósága vagy saját joga önmagához.

A vallások története is jól mutatja, hogyan képes a hatalom és a hit összekapcsolódni úgy, hogy az szent nyelven igazolja az erőszakot. A vallás önmagában nem bántalmazó. Spirituális út, közösségi összetartó erő, vigasz és értelmezési keret az emberi élethez. Ám amikor a hit intézményesül, és földi hatalmi struktúrákhoz kötődik, gyakran születik meg az a helyzet, amelyben a vallási tekintély a kontroll, a félelemkeltés és a megszégyenítés eszközévé válik. A világtörténelemben számtalan példát látunk erre. A középkori inkvizíció vallási fanatizmus volt és társadalmi fegyelmezési rendszer. A lelki üdvösség nyelvén fenyegetett, a bűnlogika nyelvén igazolta a kínzást és a megtörést. A lélek megmentése gyakran valójában a test és az akarat megtörését, kontroll alá helyezését, leuralását jelentette. A boszorkányperek is inkább a hatalmi rend fenntartásáról, társadalmi félelmek kivetítéséről, a női test intézményesítéséről és a női szerepek totális kontrolljáról szóltak, mint tényleges vallási megélésről és igazságkeresésről. Messze van ez az erkölcsi kérdésektől, mégis ezzel takargatták a sok szörnyűséget.

Más korszakokban és vallási tradíciókban ugyanez a minta ismétlődött más díszletekkel. A hit védelme sok helyen jelentett kulturális tisztogatást, a morális rend fenntartása társadalmi kirekesztéssel párosult, a bűn elleni harc a mélyen személyes, intim élet feletti uralmat vonta maga után. Vallási intézmények törvényeket befolyásoltak, oktatást irányítottak, közösségeket formáltak, és gyakran meghatározták, ki számít értékes, érdemes embernek és ki nem. A bántalmazó kultúra logikája vallási környezetben különösen erős tud lenni, mert a hatalom politikai vagy intézményi és az ezeket kiegészítő transzcendens felhatalmazással ruházza fel magát. Együtt jár a „nem én mondom, hanem az Isten / a Tan / a Szent Rend kívánja így” elvével.

A vallási közegben a szégyen gyakran válik központi rendezőelvvé. A bűntudat erkölcsi iránytű helyett sokszor megnyomorító és fegyelmező lánccá alakul, feloldozás helyett megbéklyózó folyamattá dermed. Az egyén a tetteiért, gondolataiért, vágyaiért, létezésének bizonyos aspektusaiért is bűnösnek minősülhet. Eleve bűnösnek tekinteni az embert, már születésétől fogva, az egyik legsúlyosabb bántalmazások egyike, mert létrejön az a lelki tapasztalat, amikor az embernek nemcsak a viselkedését, hanem önmagát is hibásnak, hiányosnak kell tekinteni, minden vágyát el kell fojtania vagy meg kell tagadnia ahhoz, hogy szeressék, befogadják, hogy „érvényes hívőnek” számítson. Sok vallási közösségben a nők, a gyerekek, a szexuális kisebbségek, a másként gondolkodók különösen sérülékenyek ebben a logikai rendszerben. Fontos azonban kimondani, mielőtt bárki feldühödve összecsapná a könyvet, hogy természetesen ugyanilyen erősen jelen vannak a vallások történetében az ellenpéldák is. Közösségek, amelyek a hitet a felszabadítás, az emberi méltóság, a szolidaritás forrásává tették. Mozgalmak, amelyek a bántalmazó struktúrákkal szemben éppen vallási alapon léptek fel, mert az ember szent, a méltóság sérthetetlen, a hatalom csak szolgálhat, de nem uralhat. A vallás tehát lehet a bántalmazás igazolása és lehet a bántalmazás elleni lelki és erkölcsi erőforrás is, de témánk szempontjából az előbbit kell górcső alá vennünk.

Ha a világtörténelemre tekintünk, világosan látszik, hogy a bántalmazó kultúra nem mindig tudatosan bántalmazónak létrehozott közeg. Ismétlődő emberi és társadalmi minta. Mindig akkor szilárdul meg, amikor a félelem, a szégyen, a hallgatás és a lojalitás erősebbé válnak, mint az autonómia, a kritikai gondolkodás és a közösségi felelősség. És mindig akkor kezd repedezni, amikor emberek és közösségek kimondják: „ez nem természetes”, „nem elkerülhetetlen” és legfőképpen „NINCS RENDBEN”.

1.2. Mi nem bántalmazás? Határhúzások

Ha azt mondjuk, „bántalmazó kultúrában élünk”, sokakban azonnal megszólal a védekező hang: „De hát nem lehet mindent bántalmazásnak nevezni!” Igazuk van. A fogalom tisztázásához az is hozzátartozik, hogy világos határt húzunk aközött, ami idetartozik és ami nem. Ha mindent bántalmazásnak nevezünk, kiürítjük a szót. Ha viszont túl szűkre húzzuk a határt, láthatatlanná tesszük a valós sérelmeket. Érdemes egészen konkrét, kézzelfogható, emberi történetekkel megmutatni, hogy léteznek olyan helyzetek, amikor konfliktus van, de nincs bántalmazó logika. Amikor nem a félelem szervez, nem a megalázás tart egyben, nem a másik megtörése a cél, és amikor a közös élet rendezése kerül előtérbe mint közös érdek.

A világtörténelemből jó példa erre Új-Zéland alkotmányos vitáinak egy része a 20. század végéről. Hosszú, kemény, éveken át tartó politikai vita és társadalmi egyeztetés zajlott arról, hogy milyen választási rendszer legyen: maradjon-e a régi, „a győztes mindent visz” rendszer, vagy vezessenek be a kormányzásban arányosabb képviseleti rendszert. Kampányoltak, érveltek, vitatkoztak a parlamentben, a médiában, a közösségekben. Voltak heves szavak, volt gazdasági félelem, politikai tét, érdekek ütköztek össze, de közben végig jelen volt egy alapelv, miszerint nem ellenséget kell gyártani, nem megfélemlíteni kell a regnáló párt törekvéseit vagy annak támadóit, hanem működőképes rendszert alkotni, aminek szükségét a társadalom elsöprő arányú népszavazásban meg is erősítette. A Royal Commission független testülete, amelyik felülvizsgálta a nemzetek politikáját és rendszereit, valóban független testületként készített elő mindent. Bár sok addigi érdeket sértett az új berendezkedés, mégse volt szükség elhallgatásra, titkos megállapodásokra, nem volt szükség lojalitásból fakadó önfeladásra egyik oldalon sem. A vita konfliktus volt, de nem vált bántalmazássá, mert a felek vitapartnerként, egyenlő félként tekintettek egymásra, és a döntés folyamatának minden részlete ismert maradhatott mindenki számára.

A magyar történelemben is találunk ilyen pillanatokat. Gondoljunk például a reformkor országgyűlési vitáira, amikor Széchenyi és Kossuth nagyon erősen, személyesen is, nyilvánosan is vitatkoztak Magyarország jövőjéről. Nem udvarias egyetértés volt ez, hiszen valódi, fájdalmasan komoly konfliktusok sorából állt. De nem az egyik fél teljes elnémítása tartotta keretben, nem a megszégyenítés volt egyik vagy másik eszköze, és nem az volt az alapbeállítódás, hogy aki másképp gondolja, azt meg kell törni. Lehetett vitatkozni, lehetett másképp gondolkodni, és közben mindketten a haza ügyének előmozdítói szerepkörében maradtak, ezt a másikban nem is cáfolták. Ez konfliktus volt, de nem bántalmazás, mert az egyet nem értés ellenére mindvégig megmaradt a másik ember méltósága.

A konfliktus a magánéletben is lehet méltóságteljes. Könnyű olyan családot elképzelni – és sok ilyen létezik –, ahol egy apa vagy anya és egy kamasz gyerek nagyon komolyan összevesznek egy döntésen, a hazaérkezési időn, továbbtanuláson, barátválasztáson, vagy más, hasonlóan hétköznapinak tűnő, mégis fontos témán. A vita lehet hangos, tele lehet félreértéssel és sértődéssel, de ha a gyerek nem fél attól, hogy a kapcsolat összeomlik, ha tudja, hogy a szülő nem fogja megszégyeníteni, nem fogja szeretetmegvonással büntetni, ha van tér arra, hogy másnap vissza lehessen kanyarodni a partneri beszélgetéshez, akkor ez konfliktus, de nem bántalmazó viszony. A kapcsolat megfeszül, de nem törik bele senki, nem szakad szét, és nem épül rá hatalmi uralom. Ha egyik vagy másik fél győz, közösen cipelik a veszteséget is, rendezik a kapcsolatot, és semmiképpen nincs jelen a káröröm, ami önmagában is a bántalmazó kultúra része.

Azért fontos ezekről így beszélni, mert a konfliktust sokszor összekeverjük a bántalmazással. Pedig a konfliktus az élet része. Az, hogy emberek különbözőt gondolnak, hogy érdekek ütköznek, vagy hogy fáj valami, mindezek önmagukban nem tesznek bántalmazóvá egy kapcsolatot vagy egy társadalmat. A bántalmazás ott kezdődik, ahol a vita helyére a megtörés lép, ahol a másik ember méltósága megszűnik szempont lenni, ahol a félelem válik rendezőelvvé. Ilyen értelemben, ha sok konfliktus követi egymást, akkor sem beszélünk bántalmazásról, mert van olyan, hogy sokáig elhúzódik az egymáshoz csiszolódás folyamata. Ha tisztán látjuk a különbséget, könnyebb kimondani, mikor léptük át ezt a határt, és talán könnyebb lesz visszalépni is.

Nem bántalmazás az sem, amikor egy társadalom határt húz, ha az a határ embereket véd, és nem hatalmat növel. A világtörténelemben több olyan pillanat is volt, amikor egy közösség kimondta, hogy eddig lehetett, innen már nem. Amikor például a 20. század közepén több skandináv országban szigorú gyermekvédelmi törvényeket vezettek be, sok szülő és munkáltató tiltakozott, mondván, ez „túl nagy állami beleszólás” a családok életébe, „túl szigorú szabályozás”. Svédország esetében már az 1940–1950-es években megjelent az a jogi szemlélet, amely a gyermeket önálló jogalanyként határozta meg, nem pusztán a szülők fennhatósága alá tartozó személyként. Az 1950-ben elfogadott szülői törvénykönyv egyértelművé tette, hogy az állam jogosult beavatkozni, ha a gyermek érdekei sérülnek. Ez heves tiltakozást váltott ki elsősorban konzervatív, vidéki közösségekben, ahol sokan úgy érezték, hogy az állam „elveszi a szülők nevelési jogát”, és olyan erkölcsi-nevelési kérdésekbe avatkozik bele, amelyeket addig kizárólag családi ügynek tekintettek. A gyermekmunka további korlátozása miatt munkaadói és mezőgazdasági körök is tiltakoztak, munkaerőhiányra és gazdasági károkra hivatkozva. Hasonló konfliktus bontakozott ki Norvégia területén is, ahol az 1950-es évek elején megerősített gyermekvédelmi szabályozás lehetővé tette az állami szervek beavatkozását testi fenyítés vagy súlyos elhanyagolás esetén, és jelentési kötelezettséget írt elő a tanárok és az orvosok számára. Ez különösen éles ellenállást váltott ki olyan szülői és egyházi csoportok részéről, amelyek a testi fenyítést legitim nevelési eszköznek tartották. Dánia esetében az 1950-es évek végén a gyermekmunka tilalmának szigorítása és a kötelező iskoláztatás meghosszabbítása váltott ki ellenállást. Kisiparosok és családi vállalkozások azt hangsúlyozták, hogy a saját gyerekük munkája nem kizsákmányolás, hanem a mesterség átadásának természetes része, míg a mezőgazdasági közösségek a szezonális munkák ellehetetlenülésétől tartottak. A közbeszédben visszatérően jelentek meg olyan kifejezések, mint a „túlzott állami gyámkodás” vagy „a szabadság indokolatlan korlátozása”. Finnország az 1960-as évek elején az oktatási reformokat és az esélyegyenlőséget kapcsolta össze, egyértelműen kimondva, hogy a gyermek érdeke elsőbbséget élvez a szülői akarattal és származással szemben. Ez politikai és társadalmi vitákat váltott ki, különösen jobboldali politikusok és egyes munkaadók részéről, akik attól tartottak, hogy az állam túl mélyen avatkozik bele a családok életébe.6 A közös minta ezekben az országokban az volt, hogy a gyermekvédelmi reformok nyílt, sokszor éles értékkonfliktusok mentén zajlottak le, minden esetben ugyanaz a folyamat rajzolódott ki, nevezetesen a reformok bevezetését erős ellenállás kísérte, és a mindenkori hatalmat azzal vádolta, hogy elnyomója a közösségi akaratnak, mégis, mivel ez önálló jogokhoz juttatta a mindenkori gyerektársadalmat, nem bántalmazásnak, hanem határhúzásnak minősült az addigi jogkorlátozó működésmóddal szemben. Ezek a határok nem azért születtek, hogy valakit megalázzanak vagy elnémítsanak, mint inkább azért, hogy megvédjék azokat, akik addig kiszolgáltatottak voltak – a gyerekeket, fiatalokat, dolgozókat. Nem megfélemlítésre és erőszakos jogfosztásra épültek, mert a partnerré emelés elve és felelőssége volt a legfőbb cél.

Amikor nálunk a reformkorban vagy később, a dualizmus idején elkezdték törvényekbe foglalni a tankötelezettséget, sokan érezték úgy, hogy ez „elviszi a gyereket a munkától”, a család közös tehervállalásától. Mégis, egy olyan határról volt szó, amely nem megszégyenítést, nem elnyomást gyakorolt, inkább lehetőséget teremtett. Azt mondta ki, hogy egy gyereknek nem csak funkcionalitása van, nem pusztán munkaerő, nem kizárólag családi erőforrás, és nem a család tulajdona. Ember, akinek joga van tanulni. Ez autonómiát teremtett, és perspektívát mutatott az addigi működésmódból.

Korczak varsói árvaházában (Dom Sierot)7 például valóban volt rend, fegyelem és következetesség. A gyerekeknek volt napirendjük, kötelességeik, elvárásokkal éltek feléjük. De ezek a határok nem a megtörés eszközei voltak. Olyan keretekké lettek, amelyekben emberi méltóságot, hatékony működést tudtak fenntartani és fenntartatni. Egymástól tanulták ezt, demokratikus keretek között. Például az árvaházban működött egy gyermekekből álló „bíróság”, ahol a gyerekek maguk vitatták meg, ha valaki megsértette a közösség szabályait. Nem fentről érkezett tehát kényszerítő büntetés, éppen ellentétesen, alulról szerveződött a részvételre épülő felelősség. A „büntetések” többsége jóvátétel volt, nem megszégyenítés. Megbeszélés, helyrehozatal, a másik érzéseinek megértése. Dokumentumokból és visszaemlékezésekből tudjuk, hogy Korczak soha nem alkalmazott testi fenyítést, és kifejezetten ellenezte a megszégyenítést is. Voltak határai, volt, hogy nemet mondott, volt, hogy megtiltott dolgokat, volt, hogy következetesen betartatta a szabályokat, de ezeket mindig a gyermek emberi státusza felől indokolta. Írt róla, tanított róla, és a mindennapokban is így működött – a gyermek nem tulajdon, nem tárgy, nem fél-lény. Teljes értékű ember, akihez méltósággal kell viszonyulni. A rend nála biztonságteremtés volt, nem akaratot megtörő elnyomás. Például voltak közös gyűlések, ahol a gyerekek elmondhatták a véleményüket, vele szemben is. A határ tehát nem hallgattatott el senkit és semmit, hanem keretet adott annak, hogy lehessen beszélni, lehessen vitázni, lehessen érvelni. Ezek a keretek pedig nem félelmet hoztak létre, hanem kiszámíthatóságot. És talán a legdrámaibb példa a határ és az ember tiszteletkapcsolatára, hogy amikor 1942-ben deportálták az árvaház gyerekeit, felajánlották Korczaknak, hogy megmenekülhet, de ő nem hagyta ott az árvákat. Együtt ment velük. Ez nem romantikus gesztus volt. Ugyanannak a logikának a követése volt benne. „Felelősségem van értük, nem vagyok fölöttük álló úr… velük együtt élek – és ha kell, velük együtt halok”. Ritkán ennyire tiszta egy pedagógiai és emberi alapelv.

Hatalmas különbség, hogy a bántalmazó határhúzás a résztvevők helyett mindig a hatalom érdekeit védi, a hallgatást és a félelmet tartja fenn, az egészséges határ viszont mindig az embert védi, a kapcsolatot tartja meg, és olyan keretet hoz létre, amelyben mindenki ember maradhat.

Nem bántalmazás az sem, amikor egy közösség hibázik, de a hiba nem válik hatalmi eszközzé, nem épül rá megszégyenítés, és nem lesz belőle elhallgattatás. A világtörténelemben is vannak olyan pillanatok, amikor egy döntés rossznak bizonyult, mégsem lett belőle uralmi logika. Amikor Koppenhágában az 1960–1970-es években több nagy lakótelepi és közlekedési átalakítás kudarcot vallott, mert kiderült, hogy az autóközpontú gondolkodás élhetetlen tereket hoz létre, a városvezetés nem vitte át erőből ugyanazt az elképzelést. Ebben kulcsszerepet játszott Jan Gehl, aki az 1960-as évektől kezdve empirikus módszerekkel vizsgálta, hogyan használják az emberek a tereket, mitől él egy utca, miért hal meg egy közterület. A városvezetés befogadta ezeket a kutatásokat, és nem politikai presztízskérdésként kezelte a korábbi tévedéseket. Leálltak a további munkálatok, beszéltek róla, elismerték, hogy nem működik, és újragondolták. Nem született hozzá szégyennel operáló propaganda, nem lett belőle „aki kritizál, az ellenség” logika. Egy közösség, egy vezetés hibázott, majd korrigált, emberek maradtak a folyamatban, nem érdekeket kiszolgálók. Ez a mintázat nem ugyanaz, mint amikor a hatalom párbeszéd nélkül akkor is átviszi az akaratát egy rendszeren, amikor az egyértelműen romboló hatású, kevésbé hatékony, vagy olykor működésképtelen folyamattá változtatja azt, ami addig virágzott.

Egy szülő is hozhat rossz döntést – például túl szigorú szabályt vezet be, vagy igazságtalanul reagál egy helyzetre –, amiről később kiderül, hogy kudarcba fullad. Ha képes kimondani, hogy „ezt így nem kellett volna”, ha tud bocsánatot kérni, ha képesek közösen feltárni a hibákat és azok okait, ha a gyermek nem retteg attól, hogy ha rámutat a hibára, akkor büntetés vagy szeretetmegvonás lesz a következmény, akkor ez sem bántalmazás. Ez emberi tévedés, amihez emberi korrekció társul. Ebben a szégyen és félelem helyett a kölcsönös szeretet, elfogadás és méltóság tartja össze a kapcsolatot. Fontos elem tehát a korrekció, ami után a másik jobb megértése és elfogadása jön létre, és a konszenzus. Lehet, hogy enyhébb hibák felbukkannak még, de tisztul a viszony, és egyre kevésbé terhesebb (mert őszintébb, elfojtásoktól mentes) a konfliktus.

A bántalmazó viszony legtöbbször nem egyszeri esemény. Folyamatosan ismétlődő mintázat. Ismétlődés, beágyazódott dinamika, amelyben az egyik fél következetesen hatalmi fölényben tartja magát a másikkal szemben. Mindig „igaza van”, mindig „joggal” teszi azt, amit tesz, és soha nem hibás. Ezzel szemben az egészséges kapcsolatokban folyamatos a hibázás, de meg is engedett ennek lehetősége. A hiba mindig alkalom az újratanulásra, a bocsánatkérésre, a javításra. A bántalmazó rendszerben a hiba gyakran bizonyíték arra, hogy a másik „kevesebb”, „alkalmatlan”, „megérdemli, ami vele történik”.

Fontos világosan különbséget tenni aközött, mi az emberi kapcsolatok természetes velejárója, és mi az, ami már bántalmazás. Nem minden fájdalom, nem minden sérülés jelent bántalmazó viszonyt. Minden kapcsolatban jelen van a veszteség, a csalódás, az elengedés vagy a törés lehetősége, ezek az élet kiszámíthatatlanságából, a helyzetek összetettségéből, az emberek korlátaiból fakadnak. A bántalmazás ott kezdődik, ahol a fájdalom forrása nem a körülmények nehézsége, nem egy kölcsönösen megélt krízis, hanem egy másik ember tudatos és ismétlődő cselekvése. Ott, ahol a fájdalom okozása szándékolt, vagy rendszeres, esetleg hatalmi vagy uralmi motivációból fakad. Tartós mintázat, és nem egyszeri túlcsordulás. Ahol mindez az autonómia fokozatos elvételével jár együtt, vagyis a másik akaratának felülírásával, identitásának átalakítására tett kísérletekkel, vagy akár a személyes megsemmisítés nyílt vagy burkolt szándékával. Akkor is bántalmazás ez, amikor mindezt a bántalmazó által vélt „jó szándék” vezérli. Ilyenkor a kölcsönösség helyét az elnyomás, a biztonságét a félelem, a méltóságét a megszégyenítés veszi át. A kapcsolat már nem hordozza a fejlődés vagy a gyógyulás lehetőségét, és rendszerszerűen a másik megtörésére épül.

Határt húzni azért is fontos, mert ez a könyv nem túlérzékeny panaszkultúrát szeretne építeni. Tisztább látást, tisztább párbeszédeket akar elindítani. Ha látjuk, mi nem bántalmazás, akkor tisztábban értjük azt is, mi számít annak. Így tudjuk majd felismerni, megnevezni – és egyszer talán meghaladni.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7213 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Saira Extra Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Special Elite – Apache License 2.0