Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

Befejezés

Utószó

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alexandre Dumas

A KIRÁLY ÉS BOLONDJA

fordította
Csillay Kálmán

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-724-6 EPUB
ISBN 978-963-559-725-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
La Dame de Monsoreau

első kiadás: 1846
az elektronikus változat az 1925. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Cesare Detti (1847 – 1914) A hegedűművész
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet

Este nyolc órakor azon a napon, amelyen Guise Henrik herceg III. Henrik királynál kihallgatáson volt s Ferenc anjou-i herceggel tárgyalt, tengernép hullámzott Párizs utcáin. Mintha ünnepet ülnének: az emberek valamennyien ünneplőbe öltözve, fényes fegyverzetben tolongtak a templomok felé. Közbe-közbe hangos kiáltások hangzottak föl a tömegből a hugenották ellen, mikor pedig olyan ház mellett haladt el, ahol egy-egy ismertebb hugenotta lakott: a kardok kiröppentek hüvelyükből s a nép apraja-nagyja torkaszakadtából ordítozta: „Máglyára az eretnek hugenottákkal!”

Legnagyobb volt a tolongás az Arbre-Sec-utca sarkán, ahol a korcsma cégér fölött égő lámpa fénye fennen hirdette, hogy itt van az a nevezetes „A la Belle-Étoile” vendégfogadó. A küszöbön egy férfi - kinek kopasz fejét, az akkori idők divatja szerint, négyszögű sapka födte - hevesen hadonászva szónokolt a tömeghez, egyik kezében kivont kardot forgatva, másik kezében egy félig telt névlajstromot lobogtatva.

- Jertek, jertek, jó katolikusok! - kiáltozta La Hurière, a vendégfogadós. - Jertek a fogadómba, ahol jó szívvel és jó borral fogadlak benneteket! Itt az alkalmas pillanat, mert ez éjjel a jók különválnak a gonoszoktól. Jertek hát, s aki írni tud: írja alá ezt az ívet; aki pedig nem tud írni, az majd bediktálja nekem vagy helyettesemnek: Croquentin-nek a szükséges adatokat! Jertek tehát jó katolikus testvéreim!

Croquentin - egy périgordi fickó, aki fehér ruhát viselt, derekát vastag zsinór fogta körül, ahonnan kés és íróeszköz kandikált ki - máris javában írogatta össze a közelében állók neveit s fölibük dísznek odabiggyesztette gazdája: La Hurière mester nevét.

- Uraim! - kiáltozta a fogadós. - A mise s a mi szent vallásunk megmentése érdekében jöjjenek és irják alá az ívet!... Éljen a vallás!... Éljen a mise, uraim!... Ah!... Ah!...

Szinte fuldoklott és hörgött már a fogadós a sok ordítástól és a fáradtságtól, mert bizony ez a lelkes verbuválás már délután négy óra óta tartott. El kell ismerni, hogy elég szép eredménnyel, ami annál hízelgőbb volt reá nézve, mert bizony a szomszédos Saint-Germain-l’Auxerrois székesegyház bezzeg nagy konkurenciát csinált neki.

Miközben a fogadós új meg új lajstromot nyitott a sűrűn jelentkező hívek számára, egy magastermetű férfi igyekezett erélyes oldalbalökésekkel és lábtiprással áttörni a hullámzó tömeg sorfalát; mikor azután Croquentin elé ért, kivette a tollat az egyik becsületes polgár kezéből s nagy, félhüvelykes betűkkel alákanyarította a nevét az egyik tiszta lapra, amely az aláírást ékesítő cikornyákkal s a szétfröccsenő tintafoltokkal egyszeriben megtelt; azután nyugodtan átnyújtotta a tollat az utána következő polgárnak, aki fennhangon olvasta a leírt nevet: Chicot!

- Az áldóját! - kiáltott föl ez a polgár. - Bezzeg tud ám írni ez az úr!

Miután Chicot Croquentin úr lajstromát aláírta, odalépett La Hurière mester lajstroma elé, amelyre még cifrább és még nagyobb betűkkel írta rá a nevét, megkérdezvén a fogadóstól, vajon van-e még egy harmadik lajstrom is. A fogadós azonban nem vette tréfára a dolgot, s haragos pillantást vetett Chicot arcára, aki viszonozta a tekintetet, s mintha azt a megjegyzést tette volna a fogadósra, hogy - lacikonyhás! La Hurière eldobta a lajstromot s a kardjához kapott, mire Chicot is ugyanazt cselekedte. Már-már tettlegességre került volna a dolog - melynek levét alighanem a fogadós itta volna meg, - mikor Chicot karját valaki hátulról megragadta.

Amint hátra tekintett, Chicot a - királyt pillantotta meg maga előtt egyszerű polgárnak öltözve; mellette Quélus és Maugiron szintén hasonló ruhában, csakhogy a kardjukon kívül még puskát is cipeltek a vállukon.

- Ejh, az áldóját! - szólalt meg a király szemrehányó hangon. - Hát még jókatolikusok is civódnak egymás közt? Illik ez? Ti ugyan jó példával jártok elül!

- Nemes uram - felelte Chicot közömbös hangon, mintha meg sem ismerte volna a királyt - azt vonja kérdőre, aki a hibás! Ez a fickó itt ordít, hogy írjuk alá a lajstromát, mikor azután aláírja az ember, akkor meg nem tetszik neki.

E közben újabb és újabb hívek érkeztek, akik aztán elterelték a fogadós figyelmét ettől a kis csoporttól, amely most a küszöbön foglalt helyet, ahonnan az egész tömeget áttekinthette.

- Ah, mily lelkesültség! - jegyezte meg a király. - Mily szép tanúbizonyságot tesz ma este a nép a vallása mellett!

- Úgy van, Sire - felelte Chicot, - de annál jobban félhetnek a hugenották, már pedig Felséged is jól tudja, hogy a nép önt is annak tartja. De nézzen csak balra!... Mit és kit lát, ott, Sire?

- Ah, igen! - felelte a király. - Mayenne herceg széles arcát s a bíboros hegyes orrát... Azt hiszed talán, Chicot, hogy valami veszedelem környékez?

- Ejh, istenem, az ilyen nagy sokadalomban sohasem tudhatja az ember, hogy honnan fenyegeti veszedelem! Az emberek kést szorongatnak a zsebükben, s bizony az a kés hirtelen beleszaladhat a szomszéd hasába, aki egyet nyekken és - vége! Menjünk innen, Sire!

- Talán bizony fölismertek?

- Nem hinném, de okvetlenül fölismerik, hogyha még tovább is itt maradunk.

- Éljen a mise!... Éljen a mise! - ordítozott az a tömeg, amely most fordult be áradatként az Arbre-Sec-utcába.

- Éljen Guise herceg!... Éljen Guise bíboros!... Éljen Mayenne herceg! - felelte a fogadó előtt veszteglő tömeg, amely most fölismerte a két herceget.

- Ah!... Mit jelent ez a kiáltozás? - kérdezte a király megütközéssel.

- Azt jelenti Felség - felelte Chicot, - hogy kiki menjen a maga helyére és maradjon ott! Guise hercegék az utcára, Felséged pedig a Louvre-ba! Menjen... menjen Sire, a Louvre-ba!

- Te is velünk jössz, Chicot?

- Oh, én nem megyek! - felelte Chicot. - Hiszen nincs szükséged rám, fiacskám, mert itt vannak rendes testőreid. Előre... előre Quélus, előre Maugiron! Én végignézem ezt a komédiát, amely nagyon érdekesnek, sőt mulatságosnak ígérkezik.

- És hová mégy?

- Megyek s aláírom a nevemet a többi lajstromba is. Azt akarom, hogy holnapra ezer aláírásom díszelegjen Párizs utcáin!... Megérkeztünk a kőpartra, tehát jó éjszakát, fiam, Henrik; te mégy jobbra, én meg balra, kiki a maga útján! Sietek Saint-Méry-be, hogy meghallgassam a híres egyházi szónokot.

- De nini! - kiáltott föl most hirtelen a király. - Micsoda zaj és lárma az ott és miért rohannak az emberek a Pont-Neuf felé?

Chicot lábujjhegyre ágaskodva tekintett a mondott irányba, de biz’ csak ordítozó, tülekedő tömeget látott, amely mintha valakit diadalmenetben hordozna körül. Mikor azután a hullámzó néptömeg arra a helyre ért, ahol a kőpart, a Lavandières-utcával szemben kiszélesbülvén, helyet engedett a tömegnek, hogy rajta jobbra és balra szétnyíljék, egy szamáron ülő szerzetest hajtott maga előtt egyenesen a király lábáig. A szerzetes kezével hadonászva szónokolt, a szamár pedig ordított.

- Ördög és pokol! - mondotta Chicot, mikor fölismerte a szerzetest és a szamarát. - Az imént valami híres szónokról beszéltem, aki Saint-Méry-ben prédikál, de most már szükségtelen olyan messzire mennem, mikor íme, itt van ez!

- Egyházi szónok - szamárháton? - jegyezte meg Quélus.

- Miért ne?

- De hiszen ez - Silenos, Bacchus mestere! - jegyezte meg Maugiron.

- De melyik a prédikátor a kettő közül, hiszen mindketten egyszerre beszélnek! - jegyezte meg a király mosolyogva.

- Az, amelyik alul van, a leghangosabb, az beszél legékesebben; aki pedig a hátán ül: az beszél jobban - franciául! Hallgasd csak Henrik, hallgasd csak, fiam! - intette csöndre Chicot a kis társaságot.

- Csönd! - hangzott most minden oldalról.

- Csönd! - kiáltotta Chicot olyan harsány hangon, amely valamennyit túlharsogta.

Mindenki elhallgatott. A szamár és a szerzetes körül sűrű embergyűrű képződött, mire a szerzetes megszólalt:

- Testvéreim! Páris nagyszerű város; Páris az ország büszkesége, a párisiak pedig a legokosabb emberek! Hogy is mondja a dal?

És itt a szerzetes torkaszakadtából énekelni kezdett:

„Párisi férfi és dáma!
Tudományának se szeri se száma...”

Csakhogy e szavakra, illetve a dal hallatára, a szamár olyan irtózatos ordításban tört ki, hogy a gazdája szóhoz sem juthatott. A nép természetesen hangos hahotára fakadt.

- Hallgass, Panurgos! - csitította a szerzetes a szamarát. - Akkor beszélj, ha rajtad a sor! Előbb hadd beszéljek én!

És a szamár csakugyan elhallgatott.

- Kedves testvéreim! - szólalt meg ismét szerzetes. - Ez a föld a siralom völgye, ahol az ember csak a könnyeivel tudja szomját csillapítani.

- De hiszen ez az ember most is részeg! - kiáltott föl a király.

- Én, aki most hozzátok szólok - folytatta a szerzetes rendíthetetlenül - amint láthatjátok: most érkezem vissza a bujdosásból, mint hajdan a zsidók, és nyolc nap óta csak alamizsnából és nélkülözésből tengődünk, én és Panurgos.

- Ki az a Panurgos? - kérdezte a király.

- Valószínű, hogy a zárdafőnöke! - felelte Chicot. - De hallgassuk csak tovább. Szinte megható, ahogy beszél.

- És kinek köszönhetem én ezt, testvéreim? - folytatta tovább a szerzetes. - Hát persze, hogy Heródesnek! Ti már tudjátok, hogy kit nevezek én Heródesnek!

- És te is tudod, fiacskám! - jegyezte meg Chicot a király felé fordulva. - Megmagyaráztam neked azt a bizonyos anagrammát.

- Testvéreim! - folytatta a szerzetes. - Íme, itt van a szamaram, Panurgos, akit úgy szeretek, akárcsak a kezes bárányt, majd megmondja nektek ő is, hogy három nap alatt jöttünk ide Villeneuve-le-Roi-ból, hogy részt vehessünk a ma esti ünnepségen. És hogyan érkeztünk ide:

Üres a zseb,
Száraz a torok...

de egyikünk sem vette zokon, sem én sem Panurgos.

- Ejh, az áldóját! - kiáltott föl a király. - Kit nevez folyton Panurgosnak?

- Azért jöttünk ide - folytatta a szerzetes, - hogy lássuk, mi történik itt! Hát látni - látjuk is, de nem értjük! Hát mi történik itt voltaképpen, testvéreim? Talán elmozdítják helyéről Heródest? Avagy talán ma dugják kolostorba Henrik testvérünket?

- Ohó! - jegyezte meg Quélus. - Kedvem volna csapra ütni ezt a boros hordót! Mit szólsz hozzá, Maugiron?

- Na ugyan! - felelte Chicot. - Kár ilyen csekélységért mindjárt fölfortyanni! Hát nem tölti-e a király minden idejét a kolostorban? Hidd el nekem, Henrik, hogy ha csak ezt tennék veled: hát bizony még okod sem lenne a panaszra! Ugye, igaz, Panurgos?

Neve hallatára a szamár a fülét hegyezte s rettenetes ordításban tört ki.

- Ohó, Panurgos! - csitította a szamarát a szerzetes. - Talán bizony bánt valami?... Uraim! - folytatta a szerzetes - Párisból, a szamaramon kívül, még egy másik társammal együtt távoztam: Chicot volt, a király udvari bolondja. Meg tudnátok nekem mondani, hogy hová lett?

Chicot elfintorította az arcát.

- Ah, tehát ez a szerzetes a te barátod? - kérdezte a király megütközéssel.

Quélus és Maugiron fölkacagtak.

- Szép és derék legény, mondhatom! - jegyezte meg a király. - És mindenekfölött - tiszteletet gerjesztő! Mondd csak, hogy hívják?

- Ő az a bizonyos Gorenflot, tudod, Henrik, akiről Morvilliers, a rendőrfőnök, már említést tett neked, fiacskám! - felelte Chicot.

- Az a lázító szerzetes, a Szent-Genovéva-rendházból?

- Hát persze, hogy ő az!

- Akkor hát nyomban fölakasztatom!

- Lehetetlen! - felelte nyugodtan Chicot.

- S ugyan miért?

- Mert egyáltalán nincs - nyaka!

- Testvéreim! - folytatta Gorenflot. - Íme, itt láthattok bennem egy igazi vértanút. Testvéreim, e percben is az én, illetve valamennyi jókatolikus ember ügyét védelmezitek, de ti nem tudjátok, nem tudhatjátok, hogy mi történik a vidéken, és hogy mit forralnak ellenünk a hugenották! Lyonban kénytelenek voltunk megölni egy hugenottát, aki nyíltan lázadást szított. Amig egyetlenegy hírmondójuk marad: addig nem lesz béke Franciaországban, addig nem lesz nyugtuk a jó embereknek! Irtsuk ki tehát a hugenottákat! Fegyverre, testvéreim, fegyverre!

- Ugyan hallgattasd el ezt a részeg embert, Chicot! - mondotta a király. - Mert bizony még egy második Bertalan-éjt zúdít a nyakunkba!

- Várj csak, várj, fiacskám! - szólt csititóan Chicot. - Majd segítek én a baján!

És kikapva Quélus kezéből a fúvócsövet, Gorenflot háta mögé került és teljes erejéből akkorát vágott vele a szerzetes széles hátára, hogy csakúgy puffant.

- Gyilkosok! - kiáltozta kétségbeesetten Gorenflot.

- Ah, te vagy az, Gorenflot? - mondotta Chicot s fejét annak hóna alatt keresztüldugva, rámosolygott. – Hát, hogy vagy, te csuhás?

- Segítség, Chicot úr, segítség! - kiáltozta Gorenflot. - A vallás ellenségei meg akarnak ölni! De nem halok meg addig, amig a szavamat meg nem hallgatják! Tűzre a hugenottákkal, máglyára a navarrai királlyal!

- Nem hallgatsz mindjárt, te részeg állat!

- Pokolra a gascogne-i legényekkel! - ordítozta a szerzetes.

Ebben a pillanatban egy második csapás érte Gorenflot vállát, de ezúttal nem ám az üres, pufogó fúvócső sújtott le reá, hanem egy vastag, suhogó bot, mire a szerzetes fájdalmában fölordított. Chicot is meglepetten tekintett széjjel, de biz’ semmit se látott; az, aki a csapást a szerzetes vállára mérte, alighanem hamarosan elvegyült a tömegben, s nyoma veszett.

- Az ördögbe is! - mormogta Chicot. - Ki lehet az, aki igy áll bosszút rajtunk? Ezt tudni akarom!

És ezzel ő is elvegyült a tömegben s arra felé tartott, amely irányban az a botos ember menekülhetett, aki most egyetlen társa kiséretében a kőpart mentén oldalgott tova...

2. fejezet

Chicot-nak jó hosszú lába volt, s igyekezett is hasznát venni, hogy utolérje azt a férfit, aki Gorenflot pátert megbotozta; mikor azonban jobban szemügyre vehette azt a férfit, de még inkább a kisérőjét, akkor hirtelen ráeszmélt arra, hogy nem lenne tanácsos, ha ő most fölismerné őket, akik mindenáron meg akarják őrizni inkognitójukat. És csakugyan, a két férfi igyekezett elvegyülni a néptömegben és csak akkor fordultak vissza, mikor az utcák szögleténél meg akartak győződni arról, vajon követi-e őket valaki.

Chicot hamarosan belátta, hogy legjobb lesz, ha elébük vág, nehogy észrevegyék, hogy nyomon követi őket. Úgy is cselekedett, s már a Tirechappe-utca szögleténél el is hagyta őket, s onnan tovább futva, a Bourdonnais-utca végén lesbe állt. A két férfi, mélyen a szemükre húzott kalappal s arcukat a köpeny szélével eltakarva, katonás lépésben sietett a Ferronnerie-utca irányában. Chicot mindenütt előttük járt. A Ferronnerie-utca szögleténél a két férfi ismét széttekintett, mialatt Chicot az utca közepe táján lesbe állt. Az utca egyik düledező háza előtt egy gyaloghintót pillantott meg, amely két erős ló oldalára volt erősítve. A gyaloghintó vezetője bóbiskolt unalmában, az a hölgy azonban, aki a hintóban ült, türelmetlenül tekintgetett ki a leeresztett függöny mögül. Chicot nyomban eltalálta, hogy ez a gyaloghintó arra a két férfira vár; megkerülte tehát a hintót s a ház árnyékának védelme alatt sikerült észrevétlenül az egyik széles kőpad alá rejtőznie, amely a zöldségárusok rakodóhelyéül szolgált, akik hetenkint kétszer vásárt tartottak a Ferronnerie-utcában.

Alighogy Chicot elrejtőzött, a két férfi a hintó elejéhez ért s onnan még egyszer nyugtalanul tekintett szét maga körül; az egyik fölébresztette a mélyen alvó kocsist, aki hamisítatlan gascogne-i kiejtéssel szalasztotta ki a száján a „cap dé diou” káromkodást, mialatt a másik, szemmelláthatóan türelmetlenebb férfi, tőrének hegyével piszkálta meg az oldalát.

- Ohó! - mormogta magában Chicot. - Hát csakugyan nem csalódtam! Ezek itt hazámfiai, gascogne-i legények, s most már igazán nem csodálkozom, hogy Gorenflot páteren végighúztak, aki olyan tiszteletlenül nyilatkozott a gascogne-iakról.

A fiatal hölgy, aki a hintóban ült, felismervén a két férfit, akire várakozott, hirtelen kinyitotta a hintó ajtaját és kitekintett. Chicot ekkor alaposan szemügyre vehette a hölgyet: körülbelül húsz-huszonegy éves lehetett, nagyon szép és nagyon halovány hölgy; a haja aranyszőke, a keze hófehér, és hogyha nappal lett volna, Chicot akkor azt is észrevehette volna, hogy az ifjú-hölgy - érdekes állapotban van. Chicot azonban csak annyit látott, hogy a hölgy fiatal, halovány és szőke.

A két férfi most a hintó ajtajához közeledett s ott megállott, úgyhogy a hintó és a kőpad közt helyezkedett el, amely alatt Chicot rejtőzött. A magasabb termetű férfi két kezébe fogta a hölgy kezét, amelyet az a hintó ablakán át nyújtott oda neki, s lábát a hintó hágcsójára téve, igy szólt:

- Nos, édesem, szivecském, drágám - hogy érzi magát?

A hölgy szomorú mosollyal felelt, megmutatva a kezében tartott üvegcsét, melynek tartalmát olykor meg-megszagolta.

- Hát még mindig azok az ájulási rohamok, Ventre-saint-gris! - jegyezte meg a férfi. - Mennyire haragudnék én most önre gyöngesége miatt, hogyha nem én magam volnék az, aki az ön betegségét okoztam!

Chicot feszült figyelemmel hallgatta a titokzatos három személy beszélgetését, és csakhamar rájött, hogy az a magasabb férfi, aki a szép hölgyet olyan becéző hangon szólítgatta, senki más, mint - Henrik navarrai király, a hugenották vezére, aki egy évvel ezelőtt szökött meg a Louvre-ból s azóta feleségével, Margot királynéval Pau-ban tartózkodik; de azt, hogy miért jött vissza Párisba és miért éppen ezen a kritikus napon: arra nézve a kihallgatott beszélgetés alapján nem tudott magának kielégítő választ adni, valamint arra nézve sem, hogy miért hozta magával kedvesét, a szép Fosseuese-t. Kisérője, akit a navarrai király állandóan Agrippa néven szólított, d’Aubigné volt, a navarrai király egyik legbizalmasabb és leghívebb barátja, aki kissé darabos, szókimondó, de őszinte, nyílt jellemű ember volt. Most is élénk szemrehányást tett a navarrai királynak, hogy még erre a veszedelmes útra is magával hozta barátnőjét, s figyelmeztette a királyt, hogy szálljon be a hintóba, nehogy még fölismerjék. Henrik navarrai király szót fogadott, mire a hintó lassú lépésben elindult; d’Aubigné gyalogszerrel követte a hintót, hogy szükség esetén megvédje királyát.

Mikor a hintó már jó messzire haladt, Chicot is kimászott a pad alól s elgémberedett tagjait kinyújtóztatva, sokáig elgondolkodott arról, amit látott és hallott.

- De lássuk csak - mormogta magában Chicot - vajon tapasztalataimat közöljem-e a királlyal! Ejh, nem árulom el! Végre is miről van szó: két bujkáló emberről, meg egy másállapotban levő nőről! Hát igazán kicsinyes ember lennék. Meg azután... ha navarrai Henrik csakugyan a francia trónra vágyik, akkor bizony előbb meg kell semmisítenie a három Guise herceget: Henriket, Lajost, a bíborost és Mayenne Károly herceget. Kiváltképpen ez utóbbira nekem is fáj a fogam! Én tehát egy szóval sem árulom el a királynak, hogy mit láttam és mit hallottam!

E pillanatban egy csapat részeg ember vonult el előtte, torkuk szakadtából ordítva:

- Éljen a mise... Halál a navarrai királyra! Máglyára a hugenottákkal!... Tűzbe az eretnek protestánsokkal!

A gyaloghintó épp ekkor fordult be a Saint-Innocent-temető sarkán és tűnt el a Saint-Denis-utca homályában.

- Nézzük csak - mormogta magában Chicot - kit is láttam én ma? Láttam a bíborost, láttam a Mayenne herceget, III. Valois Henrik királyt, Henrik navarrai királyt; még csak egy herceg hiányzik ebből a díszes bokrétából: Ferenc, anjou-i herceg! Az áldóját, ugyan hol is lehet, pedig mennyire óhajtom látni őt!

És Chicot ekkor a Saint-Germain-l’Auxerrois székesegyház felé vette útját.

De nem egyedül Chicot kereste ám az anjou-i herceget, hanem Guise-ék is, de éppúgy hiába, mint Chicot. Ah, az anjou-i herceg nagyon óvatos ember volt ám, aki semmit sem kockáztatott könnyelműen; később majd megtudjuk, hogy egyelőre miért maradt távol e napon barátaitól.

Chicot azonban mégis remélte, hogy a herceget a Béthisy-utcában megpillanthatja, ahol egy korcsma előtt ácsorgó embercsoportban fölismerte Monsoreau grófot és Guise Henrik herceget, vagy ahogy a nép nevezte: Balafré-t, azaz a sebhelyes arcút.

- Aha! - mormogta Chicot. - Itt vannak a halacskák, a cápa tehát nem lehet messze.

Csakhogy Chicot mégis tévedett. Monsoreau és Balafré azzal volt elfoglalva, hogy a korcsma ajtaja előtt még dühösebb szónoklásra ösztökélték a holtrészeg Gorenflot pátert, aki nagyhangon dicsekedett lyoni utazásával és ott Calvin egyik félelmetes cimborájával vívott párbajával. Guise herceg különös figyelemmel hallgatta a páter szavait, mert mintha e párbaj és Nicolas David eltünése közt okozati összefüggést látott volna. A Béthisy-utcában különben nagy volt a tolongás, mert az ott levő körtéren ácsorogtak a Liga kötelékébe tartozó nemes ifjak, akik lovaikat a körtér karóihoz kötözték. Chicot e csoporton kívül foglalt figyelő állást és hallgatózott. Gorenflot fáradhatatlanul fecsegett, úgyhogy az elejtett szavakból Monsoreau gróf és Guise herceg apránkint megalkothatták a lyoni események képét. Gorenflot fecsegése valósággal megrémítette Chicot-t, mert a páter már épp azon a ponton volt, hogy részegségében kikottyanthatná az ő nevét is, amivel azután teljes világosság derülne az ő lyoni kalandjára. Egy pillanatnyi idő sem volt tehát veszteni való: Chicot eloldozta vagy elvágta a lovakat tartó kantárszárat s a kengyelszíjjal erélyes csapásokat mérve a lovakra, azokat nekibőszítette a tömegnek, amely most ijedten rebbent széjjel.

- Tűz van!... Tűz van! - kiáltozta a tömeg. Chicot azonban az általános zűrzavarban hirtelen Gorenflot mellett termett s olyan félelmetes pillantást vetett feléje, hogy az menten kijózanodott tőle. Ezt a pillanatot Chicot felhasználva, megragadta a szamár kantárszárát s a hirtelen támadt résen a szamarat kivezette a sűrű embergyűrűből. Mikor a közeli utcába értek, Chicot dühösen ráordított a szamár hátán bizonytalan egyensúlyozással küszködő páterre:

- Te részeg disznó! Te pogány, te áruló, te szószegő, hát egy pohár borért elárulnád a barátodat?

- Ah, Chicot úr! - hebegte a páter.

- Hát elárulnál engem... engem, aki enni-inni adtam neked és teletömtem ennivalóval a bendődet és pénzzel a zsebedet?... Kifecseged a titkomat?

- Kedves barátom! - nyögte Gorenflot.

- Hallgass te áruló, megérdemelnéd, hogy megverjelek!

A különben hatalmas erejű pátert a bűnbánat - no meg a bor! - annyira ellágyította, hogy védtelenül vívódott Chicot kezei közt, aki úgy megrázta, hogy majd kifordult a csuhájából. Egyedül Panurgos kelt védelmére gazdájának és rúgott ki néhányszor, Chicot azonban néhány erélyes botütéssel lecsillapította a dühös szamarat.

- Hát megverne engem... engem, a barátját, kedves Chicot úr? - hebegte a páter meghatottan.

- De meg ám! Meg bizony! Még pedig tüstént! - felelte Chicot, botjával végigvágva Gorenflot széles, húsos vállán.

- Oh, ha én most józan volnék! - kiáltott föl Gorenflot haragos mozdulattal.

- Bizony még elvernél engem, ugye, te hálátlan? - jegyezte meg Chicot.

- Hát öljön meg, Chicot úr!... Öljön meg, de mindjárt! - siránkozott a megszeppent Gorenflot.

- Megérdemelnéd!

És Chicot még néhányszor jól végigvágott a páter hátán, de mikor megelégelte a fenyítést, ráparancsolt a páterre, hogy fogóddzék meg jól a szamár nyakában, mert most elvezeti őt a „bőségszaru”-hoz címzett fogadóba. Gorenflot az egész úton bőgött és csak úgy ömlött a könny a szeméből, mire Chicot meg is jegyezte:

- No, páter, hogyha a szemedből nem könny, hanem az a bor ömlenék, amit ma megittál, akkor még ki is józanodhatnál, mire a fogadóba érünk.

Chicot a kantárszáránál fogva vezette a szamarat, míg Gorenflot mind a két kezével megkapaszkodott a nyeregkápában, hogy az egyensúlyt valahogy el ne veszítse, miközben bőgött és sírt, mint a záporeső.

Mikor azután végre megérkeztek a vendégfogadó elé, Bonhomet fogadós két szolgája leemelte a pátert a szamárról és bevezette abba a szobába, ahol annak idején Chicot holtrészegre itatta.

- Lefektettem! - jelentette a fogadós Chicotnak. - Már hortyog is.

- Pompás! - felelte Chicot. - Még csak azt szeretném, hogyha majd fölébred, ne tudja meg, hogy került ide. Mi több: legjobb lenne, ha el tudnánk vele hitetni azt, hogy ama nevezetes éjszaka óta, amikor itt holtrészegre itta le magát, ki sem mozdult ebből a szobából. Tehát nem szabad őt a történtekről fölvilágosítani!

- Úgy lesz, Chicot úr! - felelte a fogadós. - Dehát mi történt ezzel a szerencsétlen emberrel?

- Hát bizony nagy bajba keveredett! Lyonban alighanem összeveszett Mayenne herceg emberével, akit azután megölt.

- Ah, Istenem! - kiáltott föl ijedten a fogadós. - Úgy, hogy...

- Igen, úgy, hogy Mayenne herceg megesküdött, hogy elevenen kerékbe töreti.

- Legyen nyugodt, Chicot úr, a páter innen ki nem teszi a lábát! Arról kezeskedem!

- Rendben van!... Most pedig - mormogta magában Chicot - okvetetlenül meg kell találnom az anjou-i herceget. Menjünk és keressük föl!

És ezzel elindult a Louvre irányában...

3. fejezet

Amint láttuk, Chicot hiába kereste Páris utcáin az anjou-i herceget. Guise herceg meghívta ugyan őt, hogy vegyen részt a Liga e nevezetes estéjén, a herceg azonban, éppen e meghívás következtében, valamiféle gyanút fogott, s - otthon maradt. Később azonban mégis meggondolta a dolgot, mert hiszen színről színre látni akarta, hogy mi történik ma este Páris utcáin, s elhatározta, hogy mégis elfogadja a meghívást, de csak biztos kiséret mellett. Már pedig legmegbízhatóbb kisérőjét Bussy d’Amboise gróf személyében látta. Nagyon rá lehetett szorulva a herceg Bussy védelmére, hogy rút szószegése után is reá esett a választása, pedig még önmaga is elismerte, hogy Monsoreau gróffal szemben tanúsított engedékeny eljárása miatt Bussy jogosan haragudhat reá.

És Bussy csakugyan meggyűlölte a herceget, aki őt oly rútul cserben hagyta. Bussy-t szinte elkábította a fájdalma: jelen volt, mikor Dianát az udvarnál bemutatták, s amikor Lujza királyné, mint Monsoreau grófnét, udvarhölgyéül fogadta, látta, mint irányul ezernyi kíváncsi pillantás Diana páratlan szépsége felé, akit pedig úgyszólván ő fedezett föl és hívta életre sírjából, amelybe kegyetlen ura taszította. Egész este nem vette le tekintetét Diana arcáról, aki lesütött szemmel járt-kelt a vendégek közt, őt pedig egy pillantásra sem méltatta. Azt azonban nem tudta s nem tudhatta Bussy: mily nagy fájdalmat okozott Dianának az, hogy földre szegezett szemmel kellett elhaladnia a sok kíváncsi vagy közömbös tekintetű férfi és nő előtt a nélkül, hogy az ő szomorúságtól komor arcára rápillanthatott volna...

- Oh! - sóhajtozott magában Bussy, mikor kénytelen volt megállapítani, hogy hiába lesi Diana egyetlen pillantását. - Oh, az asszonyok csak akkor ügyesek és vakmerők, mikor arról van szó: hogyan csalják meg az anyjukat, vagy a - férjüket! De ügyetlenek és gyávák, ha egyszerűen hálájukat kell leróniuk valaki iránt. E tekintetben olyan kegyetlenek, hogy még akkor sem szállnak magukba, ha valakinek a szíve szakad meg belé! Diana nyíltan megmondhatta volna neki: köszönöm uram, amit értem tett, de szeretni önt nem tudom. Lehet, hogy ott előtte nyomban meghaltam volna, de lehet, hogy meggyógyultam volna... De nem ezt tette: inkább tűri, hogy szeressem őt reménytelenül. Oh, de nagyon csalódott ám, mert én nem szeretem többé... gyűlölöm!

És ezzel otthagyta a fényes társaságot - ádáz dühhel szívében.

Mikor elhaladtában egy tükörben megpillantotta az arcát, szinte megijedt önmagától.

- De hiszen én bolond vagyok! - mormogta magában. - Magamra haragítsam jó embereimet, akik szeretnek engem, s mindezt egy olyan nő miatt, aki rám se hederít?... De vajon miért gyűlöl engem Diana s főként - kinek a kedvéért?... Talán bizony azért a sápadt arcú csontvázemberért, aki egy pillanatra le nem venné róla féltékeny tekintetét s aki úgy színleli, mintha észre se venne engem? Pedig, ha akarnám, azt az embert a térdem alá gyűrném tíz hüvelyknyi mélyen a szívébe szúrt kardommal s Diana fehér ruhájára fröccsenthetném vérét annak az embernek, aki azokat a virágokat a keblére tűzte. Így legalább, ha nem szeret, rettegne tőlem és gyűlölne engem!... Oh, mert százszor inkább óhajtom én az ő gyűlöletét, mint a közönyét!... De nem: hiszen ez közönséges és kicsinyes eljárás lenne; igy cselekednék Quélus vagy egy Maugiron, ha egy Quélus vagy Maugiron szeretni tudna! Már csak inkább leszek hasonló Plutarkhosz hőséhez, az ifjú Antiochus-hoz, aki zokszó nélkül belehalt szerelmébe a nélkül, hogy bevallotta volna... Igen, hallgatni fogok!

És e szavak után Bussy ujjaival görcsösen belemarkolt a keblébe, s a másik kezével letörölve a verejtéket homlokáról, lassú léptekkel a kijárat felé haladt; mikor azonban kilépni készült, nyugalmat erőszakolt magára s elsimult homlokkal, ajkán mosollyal, de háborgó indulattal a szívében távozott a Louvre-ból.

Igaz ugyan, hogy útközben találkozott az anjou-i herceggel, de amikor megpillantotta, elfordította a fejét, mert érezte, hogy minden lelkierejének ellenére nem bírna mosolygó arcot mutatni, sőt még köszönni sem annak az embernek, aki őt oly rútul elárulta. Elhaladtában a herceg nevén szólította ugyan Bussy-t, aki azonban még csak feléje sem tekintett.

Mikor Bussy hazaért, kardját az asztalra dobta, tőrét kihúzta hüvelyéből, levetette ujjasát és köpenyét s belevetvén magát egy öblös karosszékbe, fejét a címerpajzsához támasztotta, amely a szék hátát díszítette. Cselédei kimerültnek vélték urukat, s abban a hitben, hogy pihenni akar, magára hagyták. Pedig Bussy dehogy is aludt, csak ébren álmodozott...

Már több órát töltött ebben a mozdulatlan helyzetben, a nélkül, hogy észrevette volna, hogy a szoba túlsó végében egy férfi szintén mozdulatlan helyzetben némán figyeli őt. Bussy most úgy érezte, mintha hideg borzongás futna végig a hátán s a szeme mintha kápráznék; majd a foga is vacogott, a karjai megdermedtek, a feje ólomsúllyal nehezedett a szék hátára, majd lehanyatlott a vállára. E pillanatban a férfi, aki eddig némán szemlélte őt, lassan fölkelt a székről s egyet sóhajtva, odament hozzá.

- Gróf úr, önnek láza van! - szólalt meg a férfi.

- Ah, te vagy az, Remy? - mondotta halkan a gróf, pirosan izzó homlokát fölemelve.

- Igen gróf úr, itt vártam önre!

- S ugyan miért?

- Mert ott, ahol szenvednek, szükség van reám.

- Köszönöm, kedves orvos barátom! - felelte Bussy, megfogván a kezét a fiatal orvosnak.

Remy megfogta ezt a remegő kezet, amely most olyan gyönge volt, akárcsak a gyermekkéz, s azt szívéhez szorítva, így szólt:

- Gróf úr, ha azt akarja, hogy a láztól mielőbb megszabaduljon, akkor le kell feküdnie.

Bussy szó nélkül engedelmeskedett az orvos tanácsának, s így történt, hogy barátai, akik látogatóba jöttek, őt már az ágyban találták.

Másnap Remy egy pillanatra sem mozdult el Bussy ágya mellől, akinek nemcsak a testi, hanem a lelki betegségét is gyógyítani kellett; s a derék orvosnak mindkét betegségre volt gyógyító írja! Harmadnap azonban, azon a napon, amelyen Guise herceg a Louvre-ba ment s a királlyal tárgyalt, Bussy hiába tekintett szét maga körül: Remy orvost sehol sem látta.

- Bizonyára kimerült szegény! - gondolta magában Bussy. - Hiszen neki is jól esik egy kis tavaszi napsugár, meg azután Gertrud is várja ám! Gertrud ugyan egy egyszerű szobaleány csupán, Diana komornája, de istenem, ha szeretik egymást!...

A nap így múlt el s Remy még mindig nem tért vissza; talán éppen azért, mert nem látta, Bussy annyira vágyakozott utána.

- No lám, eggyel több csalódás! - mormogta magában Bussy. - Én, aki annyira hittem az emberi hálában és barátságban... No, de ezután már én sem hiszek benne...

Este felé, mikor az utcáról lárma és zsivaj hangzott fel hozzá s a szoba már olyan sötét volt, hogy a tárgyakat nem tudta megkülönböztetni, az előszobából zűrzavaros emberi hangok lármája hatolt be hozzá.

Egy szolga ijedt arccal rohant be s jelentette:

- Az anjou-i herceg őfensége van itt!

- Bocsásd be! - parancsolta Bussy összeráncolva homlokát arra a gondolatra, hogy még érdeklődni is mer iránta gazdája, akinek ő még az udvariasságát is megvetette.

A herceg belépett a sötét szobába.

- Hej, de sötét a szobád Bussy! - szólalt meg a herceg. - Hiszen a sötétség még inkább elszomorít!

Bussy nem felelt: a gyűlölet lezárta ajkát.

- Hát annyira beteg vagy, Bussy, hogy még nem is szólsz hozzám?

- Bizony nagyon beteg vagyok, Fenség! - felelte halkan Bussy.

- Hát azért nem láttalak én már két nap óta nálam, nemde?

- Úgy van, Fenség!

A herceg kissé megütközött Bussy tartózkodó viselkedésén, s néhányszor fel s alá sétált a szobában, megnézve jól egyenkint a szobrokat és a faragványokat s megtapintva a kárpitok szövetét.

- Szép lakásod van, amint látom, Bussy! - jegyezte meg a herceg.

Bussy megint nem felelt.

- Uraim! - fordult a herceg a kíséretében levő nemes ifjakhoz. - Kérem, tartózkodjanak a mellékszobában. Azt kell hinnem, hogy Bussy gróf úr csakugyan súlyos beteg. De miért nem hívták el Miron orvost? Avagy a király orvosa nem jó Bussy úr számára?... De lássuk csak, Bussy, talán valami bánatod van? - kérdezte a herceg szinte hízelgő hangon, mikor magukra maradtak a szobában.

- Magam sem tudom, Fenség! - felelte közömbös hangon Bussy.

- Beszélj és légy hozzám őszinte! Talán bizony haragszol reám?

- Miért haragudnék én Fenségedre? - felelte Bussy. - Különben sem szokás herceggel haragot tartani. Mire való lenne az?... De ne vesztegessük az időt haszontalan beszéddel, Fenség, hanem térjünk a dolog velejére! Ugye szüksége volna reám? - kérdezte Bussy kemény hangon.

- Ah, Bussy úr! - kiáltott föl a herceg elcsodálkozva.

- Ismétlem, Fenség, önnek alighanem szüksége van reám, avagy azt hiszi, hogy én egy pillanatig is azzal áltatom magam, hogy Fenséged önzetlen barátságból keresett föl engem otthonomban? Oh, nem Fenség, hiszen ön senkit sem szeret!

- Hogyan, Bussy, és éppen te mondasz nekem ilyet! - pattant föl a herceg.

- Hát csak végezzünk, Fenség! - folytatta Bussy ugyanazon a hangon. - Beszéljen, mit óhajt tőlem? Hogyha az ember olyan herceg szolgálatában áll, aki színleg még barátomnak is nevezi magát, nos, akkor nekem is színlelnem kell, sőt áldozatot hozni neki, akár az életem árán is. Beszéljen, Fenség!

A herceg mélyen elpirult e szavak hallatára.

- Nem akarok én tőled semmit, Bussy! - felelte zavartan a herceg. - És tévedsz, ha azt hiszed, hogy látogatásomnak valami önző célja van. Szép nap van, egész Páris népe az utcákon hullámzik s a Liga íveit írja alá; hát magam is kedvet kaptam, hogy a te kíséretedben bekalandozzam az utcákat.

- Ott van Aurilly! - jegyezte meg Bussy a hercegre pillantva.

- Ejh, az a lantpengető!

- Fenség, miért tagadja meg tőle más téren szerzett érdemeit? Tudtommal más irányú tevékenységet is fejt ki Fenséged szolgálatában... De kívüle ott vannak még Fenséged nemes ifjai is - akár egy tucat - kiknek kardcsörtetése ide hallatszik az előszobából.

Az ajtófüggöny e pillanatban lassan széttárult.

- Ki az? - kiáltott föl a herceg méltatlankodva. Ki merészel bejelentés nélkül belépni abba a szobába, amelyben én jelen vagyok?

- Én, Haudouin Remy! - felelte a belépő orvos önérzetes hangon.

- Dehát kicsoda ön? - kérdezte a herceg fölényes hangon.

- Fenség, Remy az én orvosom! - felelte Bussy.

- Ah! - jegyezte meg a herceg megsértődve.

- Őfensége azt óhajtja, hogy kísérjem el a városba! - mondotta Bussy, készen arra, hogy fölkel az ágyból s eleget tesz a herceg óhajának.

- Gróf ur, ön nem kisérheti el őfenségét! - felelte az orvos.

- S ugyan miért nem? - kérdezte a herceg.

- Mert odakünn hideg van! - felelte Remy. - Már pedig én felelősséggel tartozom a gróf úr barátainak, - de mindenek fölött önmagamnak! - és én megtiltom neki, hogy elhagyja a szobát!

- Ha veszedelemmel járna, akkor jól van: maradjon! - felelte a herceg és sértődötten néhány lépést tett az ajtó felé, de ismét visszatért az ágy mellé.

- Majd elküldöm hozzád Miron udvari orvost! - mondotta még a herceg.

- Fenség, inkább bízom magam orvos barátomra, mint az ismeretlen tudós orvosra! - felelte Bussy.

- Akkor hát - isten áldjon meg! - felelte a herceg és nagy sebbel-lobbal távozott.

Mikor Remy meggyőződött arról, hogy a herceg távozott a palotából, hirtelen Bussy ágyánál termett és így szólt hozzá:

- Gróf úr keljen föl, keljen föl, de hamar!

- Mit akarsz, Remy? Hiszen csak az imént mondottad, hogy hideg van.

- Amióta a herceg távozott innen, az időjárás megváltozott. Elannyira, hogy legjobb tudásom szerint a jó levegő csak hasznára lesz.

- Nem értelek, Remy!

- Hát annak az orvosságnak az összetételét sem ismeri, amit rendelek, de azért beveszi. Ismétlem tehát: keljen föl! A herceggel való séta ártalmára lett volna, de az orvossal való séta hasznára fog válni. Megbízik bennem, gróf úr? Ha nem: akkor küldjön el!

- Menjünk, Remy! Hiszen te akarod! - felelte Bussy, reszketve s halovány arccal kelve föl az ágyból.

- Érdekes, halovány szép beteg! - jegyezte meg Remy.

- És hová megyünk?

- A városnak arra a tájára, ahol az ön betegségére igen jó és alkalmas a - levegő! - felelte Remy sokatmondó mosollyal.

- Kalapomat és kardomat! - mondotta Bussy.

Mind a ketten együtt távoztak.

4. fejezet

Remy karon fogta betegét s a Coquillière-utcán végig, egészen a bástyákig vezette. Mikor azután a Montmartre-kaput balra elhagyták s egy darabon befelé haladtak az utcában, Remy jobbra fordult.

- De hiszen mi most visszafordulunk oda, ahonnan elindultunk! - jegyezte meg Bussy türelmét vesztve.

- Látja amott azt a kis templomot, gróf úr? - kérdezte Remy szó nélkül hagyva Bussy megjegyzését. - Fogadni mernék, hogy nem ismeri!

- Igazad van, Remy, ezt a templomot nem ismerem.

Az a kis templom pedig, amelyet Bussy-n kívül még nagyon sokan nem ismertek Párisban - Sainte-Marie-l’Égyptienne néven nagyon népszerű volt ezen a tájon.

- Most pedig, miután erre járunk - mondotta Remy - hát menjünk is be ebbe a kis templomba és bámuljuk meg szép színes üvegfestményeit.

Bussy kérdően tekintett az orvos arcára, kinek ajka körül sokat jelentő mosoly játszadozott, amely mintha azt akarná jelezni, hogy nem egyedül az üvegfestmények kedvéért vezette őt ide, amelyek az esthomályban úgysem láthatók. És ennek a föltevésének Bussy kifejezést is adott, mire Remy még egy kis türelemre intette.

- Még egy kis türelem! - mondotta Remy. - A szertartásnak mindjárt vége lesz, ne zavarjuk meg tehát a hívők áhitatát.

Csakugyan, a szertartás hamarosan véget ért, s a hívők a kijárat felé indultak, Bussy közömbösen, szinte szórakozottan követte a tömeget.

- Ejh! gróf úr még csak meg sem mártja a kezét a szentelt vízben? Hol jár az elméje? - kérdezte szemrehányó hangon Remy.

Bussy engedelmesen tartott a felé az oszlop felé, melynek oldalára a szenteltvíztartó volt erősítve. Ezt a pillanatot az orvos arra használta fel, hogy jelet váltson egy nőszeméllyel, aki azt megértve, most szintén ama szenteltvíztartó felé tartott s abban a pillanatban, mikor Bussy a két egyiptomi szerecsen által tartott fekete márványból készült medencébe mártotta a kezét, az a nőszemély kezével megérintette Bussy kezét, mire az fölpillantott s legnagyobb csodálkozására fölismerte benne - Gertrudot, Diana komornáját. Bussy meglepetésében még vissza sem húzta a kezét, Gertrud már üdvözölte őt s nyomban tovább haladt, magas alakja oldalvást tűnve el a kis templom alacsony boltive alatt.

Gertrud mögött néhány lépésnyire lépdelt egy selyemköpenyes hölgy, kinek finom, nemes alkotású termete, gyönyörű lába nyomban emlékeztették Bussy-t arra, hogy ilyen termete, ilyen lába csak egyetlenegy nőnek lehet az egész világon... Remy hallgatag szemlélte Bussy arcát, aki most már megértette, hogy miért vezette őt Remy ide, ebbe a kis templomba.

Bussy nyomon követte a hölgyet, Remy pedig Bussy-t, s bizony mulatságos látvány lett volna ez a négy egymást követő személy, ha kettejük szomorú, halovány arca nagy szenvedésekről nem tanúskodott volna. Gertrud, aki még mindig az élen haladt, a Montmartre-utca sarkán befordult, rövid utat tett meg ebben az utcában s azután jobbra kanyarodott egy kis szűk utcába, ahol egy ház kapuját kinyitotta. Bussy tétovázott, vajon utána menjen-e, de Remy unszolására tovább folytatta az utat. Gertrud most bebocsátotta úrnőjét a kapun, a zárból kihúzta a kulcsot s megvárta, amig Bussy és Remy odaér; Remy ekkor valamit súgott a komornának, aki maga előtt bebocsátotta Bussy-t, majd Remy-t s utána bezárta a kaput.

Május elején történt, este félnyolc óra tájban; az enyhe levegő a tavasz lehének közeledtét jelentette, s a fák rügyeztek. Bussy széttekintett maga körül: mintegy ötven láb hosszú és ugyanolyan széles kertben volt, melynek magas falait szőlő és repkény futotta be, fanyar illatot lehelve ki a langyos esti légbe. Hosszú szárú violák dugdosták ki rézvörös fejecskéjüket az ódon templomfal hasadékaiból, s az első orgonavirágok édes illata bódította el Bussy agyát, aki önkénytelenül is azt kérdezte önmagától: vajon ez a sok illat, melegség és élet nem ettől az imádott nőtől sugárzik-e ki feléje; feléje, aki alig egy óra előtt is oly gyönge, oly magára hagyatott volt...

Jázminbokor és iszalag levelei alatt, a templom falához támaszkodó kis fapadon ült Diana lehajtott fejjel s két oldalt ernyedten lelógó kezekkel, ujjai közt egy szétmorzsolt szegfűt tartva, melynek szirmait szórakozottan szórta szét a homokban. A közeli gesztenyefán e pillanatban megszólalt a csalogány s belekezdett hosszú, olykor-olykor rakétaként felröppenő csattogással meg-megszaggatott, mélabús énekébe.

Bussy egyedül volt a kertben Dianával, mert Remy és Gertrud együtt távozott a kertből. Diana hirtelen fölemelte a fejét, mikor Bussy-t maga előtt megpillantotta.

- Gróf úr! - szólalt meg félénk hangon Diana. - Mindenféle alakoskodás méltatlan lenne hozzánk. Vallja be őszintén, hogy nem a véletlen műve volt, hogy velem a templomban találkozott.

- Nem asszonyom - felelte Bussy, - hanem az orvosomnak köszönhetem, aki engem sétára vitt magával, nekem azonban sejtelmem sem volt...

- Ön félreértette a szavamat, gróf úr! - vágott közbe Diana szomorú hangon. - Jól tudom, hogy Remy orvos vezette önt oda, sőt talán erőszakkal.

- Nem erőszakkal asszonyom!... Nem tudhattam, kit fogok ott találni.

- Lám, gróf úr, milyen kíméletlen szavak ezek! - jegyezte meg Diana könnytől fátyolos szemét Bussy felé fordítva. - Ön azt akarta tudtomra adni, hogy ha ismerte volna az orvos szándékát, akkor nem követte volna őt a templomba.

- Oh, asszonyom...

- De hiszen az természetes is! Ön nagy szolgálatot tett nekem, és én eddig még meg sem köszöntem önnek azt. Bocsásson meg nekem és fogadja most hálás köszönetemet...

- Asszonyom!...

Bussy nem folytatta; oly nagy elfogódottság vett rajta erőt, hogy még gondolkozni sem tudott.

- Én azonban be akartam bizonyítani - folytatta Diana, - hogy sem hálátlan, sem feledékeny nem vagyok. Én kértem meg Remy orvos urat, hozzon létre köztünk találkozást s én eszeltem ki a módját. Ha kedve ellenére történt: bocsássa meg nekem!

Bussy a kezét hirtelen a szívére szorította.

- Oh, asszonyom, hiszen azt ön maga sem hinné el! - felelte Bussy meghatottan, de mintha öröm gyulladt volna ki a szemében.

- Jól tudom - folytatta tovább Diana - mily sok bajt és kellemetlenséget okozott önnek az én ügyem, de ismerem az ön gyöngéd érzelmeit is. Megismertem és becsülni tudom önt, gróf úr! És ezek után ítélje meg maga, mennyit szenvedhettem én annak tudatában, hogy ön félreismeri az én érzelmemet!

- Asszonyom - mondotta Bussy - három nap óta beteg vagyok...

- Azt is tudom - vágott közbe Diana hirtelen elpirulva, ami elárulta, hogy mennyire érdeklődött Bussy betegsége iránt - és higgye el, hogy többet szenvedtem, mint ön! Remy ugyanis azt sejtette velem...

- Hogy az ön feledékenysége tett engem beteggé, nemde? - vágott közbe Bussy hirtelen.

- Azt kellett tehát tennem, amit megtettem! Most itt van ön, és én hálás köszönetet mondok önnek páratlan gondoskodásáért és biztosítom önt soha el nem múló hálámról! Higyje el gróf úr, hogy őszinte szívből mondom ezt!

Bussy szomorúan lehajtotta a fejét s nem felelt.

- Talán bizony kételkedik szavaimban, gróf úr? - kérdezte Diana.

- Asszonyom! - felelte most Bussy. – Ki-ki úgy bizonyítja be valaki iránt érzett barátságát, ahogy éppen tudja. Ön tudta, hogy jelen voltam azon az ünnepségen, amelyen önt az udvarnál bemutatták; ott állottam önnel szemközt, s önnek éreznie kellett az én nézésemet, amely kizáróan ön felé irányult, és ön még csak föl sem pillantott én reám! De még csak egy szóval, egy kézintéssel sem adta tudtomra, hogy észrevett! Mindezek ellenére lehet, hogy tévedtem asszonyom, mert ön talán meg sem ismert engem, hiszen mindössze kétszer látott.

Diana ezekre a szemrehányó szavakra egyetlen szomorú tekintettel válaszolt, de amely Bussy-nek a szívéig hatott.

- Bocsánat, asszonyom - mondotta Bussy - ön egészen elüt a többi asszonyoktól és mégis úgy cselekedett, mint a többi mindennapi asszony. Ez a házasság?...

- Hát nem tudja ön, hogy mily körülmények közt voltam kénytelen beleegyezni ebbe a házasságba?

- Igen, jól tudom, de épp oly könnyű lett volna azt érvényteleníteni.

- Ellenkezően, uram: lehetetlen volt!

- Dehát semmi sem figyelmeztette önt arra, hogy egy hű, egy odaadó férfi őrködik az ön sorsa fölött?

Diana lesütötte a szemét.

- Éppen e miatt aggódtam leginkább! - mondotta azután halkan.

- Hát ime, ilyen tekinteteknek áldozott föl engem, asszonyom!... Oh, gondolja meg: mi az én életem, amióta ön másé lett!

- Uram! - felelte Diana méltósággal. - A nő becsületére árnyékot vet, ha a férje nevét egy másik férfi nevével cseréli föl.

- Különben is mindig többre becsülte a Monsoreau-nevet! - jegyezte meg keserűen Bussy.

- Azt hiszi, uram? - felelte akadozva Diana. - Akkor hát annál jobb!

És szemei könnyekkel teltek meg.

- Végtére is - mondotta Bussy idegesen mozogva helyén - most is az vagyok önre nézve, mint aki azelőtt voltam - idegen!

- Erre nem felelhetek...

- Igen, az ön némasága összefügg a Louvre-ban való fogadtatásával; ön csak következetes: ott nem akart észrevenni, most nem akar beszélni.

- A Louvre-ban! - felelte Diana komoran. - Ott mellettem volt Monsoreau gróf, ő pedig nagyon féltékeny. Ismétlem, hogy féltékeny, s mi több, néhány nap óta figyel valakit, aki az új lakásunk körül ólálkodik.

- Önök tehát odahagyták a Saint-Antoine-utcai kis házat?

- Hogyan? - kiáltott föl Diana meglepődve. - Tehát nem azonos ön azzal az emberrel?

- Asszonyom - felelte Bussy - amióta az ön házasságát nyilvánosan is kihirdették; amióta önt bemutatták az udvarnál, ahol engem még csak egy pillantásra sem méltatott, azóta beteg vagyok, láz gyötör, ágyban fekszem. Ebből is láthatja, hogy férje nem gyanakodhat reám, legalább is nem jogosan, mert engem nem láthatott ólálkodni az önök háza közelében.

- Gróf úr, hogyha úgy van, ahogy ön mondja, és ha csakugyan látni óhajtott engem - akkor annak az ismeretlen embernek hálával tartozik, mert én, ismerve Monsoreau gróf természetét, remegtem ez ember életéért. Én azt hittem, hogy ön az, aki házunk körül leskelődik, s mindenáron találkozni akartam önnel, hogy megmondjam: ne hívja ki maga ellen a veszedelmeket, ne tegyen engem még szerencsétlenebbé, mint amilyen már úgyis vagyok...

- Legyen nyugodt asszonyom: ismétlem, hogy az a férfi nem én vagyok!

- De engedje gróf úr, hadd mondjam el mindazt, amit el akarok mondani önnek!... Attól az embertől való félelmében - akit mi nem ismerünk, de akit Monsoreau gróf alighanem jól ismer - attól az embertől való félelmében a gróf azt kívánja tőlem, hogy utazzam el innen. Igy hát - és ekkor Diana odanyújtotta kezét Bussy-nek - gróf úr, ezt a találkozást egyúttal az utolsónak tekintheti... Holnap Méridor-ba utazom.

- Hát elutazik, asszonyom? - kiáltott föl Bussy.

- Csak ezzel nyugtathatom meg a grófot! - felelte Diana. És egyúttal - magamat is! Különben is, ami engem illet, oh, én gyűlölöm Párist, gyűlölöm az udvart, a Louvre-t, gyűlölöm az - egész világot! Boldog leszek, ha magányomban leánykori emlékeimnek élhetek, s úgy érzem, hogy ha ismét a régi ösvényeken járok: leánykori boldogságom üdítő harmatként hullik fejemre vissza... Atyám velem jön, s ott találom Saint-Luc-ékat, akik nagyon sajnálják, hogy eddig is nem lehettem a közelükben. Isten áldja meg, Bussy gróf úr!

Bussy két tenyerébe rejtette arcát.

- Akkor hát... végem van! - felelte Bussy halkan, szinte önmagának.

- Mit mondott, gróf úr? - kiáltott föl Diana, hirtelen fölemelkedve a padról.

- Azt mondottam asszonyom - felelte Bussy, - hogy az az ember, aki önt száműzetésbe viszi magával; aki megfoszt engem egyedüli, még megmaradt reményemtől, hogy tudniillik egy levegőt szívhatok önnel, hogy olykor-olykor a függöny mögött megpillanthatom önt, elhaladtában megérinthetem a ruháját s hogy végül nem egy árnyalakot, hanem élő személyt imádhatok - mondom, hogy ez az ember az én halálos ellenségem, és én - még hogyha belepusztulok is! - ezt az embert meg fogom ölni!

- Mit mond, gróf úr! - kiáltott föl rémülten Diana.

- Oh, a nyomorult! - dühöngött Bussy. - Hát nem elég neki, hogy feleségül bírja önt, önt, a legszebb, a legtisztább teremtményét ennek a földnek, hanem még féltékeny is! Féltékeny! Ez a nevetséges, nyomorult szörnyeteg, aki el akarja nyelni az egész világot!

- Oh, nyugodjék meg... nyugodjék meg gróf úr! Talán még mentsége is lehet!

- Mentsége? - pattant föl Bussy. - És éppen ön védelmezi őt, asszonyom?

- Ha tudná gróf úr! - felelte Diana arcát két tenyerébe rejtve, mintha attól félne, hogy Bussy a homály ellenére észrevette volna, hogy elpirult.

- Ha tudnám?... Ejh, én csak egyet tudok: az az ember miért törődik az egész világgal, ha egyszer feleségül bírhatja önt, asszonyom!

- És hogyha ön mégis tévedne, gróf úr? - jegyezte meg Diana szakadozott, tompa, melegségtől reszkető hangon. - Hogyha ő még sem a - férjem?

És e szavak után Diana kezével végigsimogatta Bussy forró kezét, majd fölugrott s könnyedén, mint valami árnyalak, eltűnt a kis kert homályos útkanyarulatánál, ott megragadta Gertrud kezét, akit magával vont és eltűnt, még mielőtt az örömtől és a boldogságtól ittas Bussy kinyújthatta volna utána a kezét, hogy visszatartsa.

Bussy felkiáltott és ingadozva menni készült. Remy épp jókor érkezett, hogy karjaiban felfogja őt és visszaültesse arra a padra, amelyet Diana üresen hagyott...

5. fejezet

Mialatt La Hurière fogadós lankadatlanul gyűjtötte az aláírásokat a Liga táborában; mialatt Chicot elhelyezte Gorenflot pátert a „Bőségszaru”-hoz címzett fogadóban; mialatt Bussy abban az illattal, dallal és szerelemmel teli kis kertben boldogan új életre kelt, - III. Henrik király azalatt, elszomorodva és fölingerülve a látottak és hallottak miatt, Maugiron és Quélus társaságában visszatért a Louvre-ba.

Szokása szerint, a király mind a négy barátját magával hívta a városba, de alig néhány lépésnyire a Louvre-tól, Schomberg és Épernon, unalmasnak találva a király gondterhes arcának nézését s abban reménykedve, hogy a nagy zűrzavar közepette valamiféle kalandra lehet kilátás - mindjárt az első kínálkozó alkalommal, az Astruce-utca sarkán ácsorgó tömeg tolongása közt - meglógott, s mialatt a király és két barátja tovább folytatta az útját a kőpart mentén, azalatt Schomberg és Épernon egy kis utcán át más irányban tartott a város felé.

De alig száz lépésnyire attól a helytől, ahol a királyt elhagyták, mind a kettőjüknek egy kis ügye támadt. Épernon ugyanis a hosszú fúvócsövet, amelyből apró lövedéket szoktak kifújni, egy jámbor polgár lába elé hajította, aki abban megbotolván, hasra vágódott; Schomberg pedig a fejdiszét rántotta le egy nőnek, akit öregnek és rútnak vélt, a valóságban pedig egészen csinos és fiatal nőszemély volt.

Csakhogy mindketten rosszul választották meg áldozatukat, mert a hasra vágódó polgár csakhamar talpra ugrott és torkaszakadtából ordítani kezdte: „Ez itt egy hugenotta! Jertek, üssük agyon!” - a fejdíszétől megfosztott nő pedig legott azt kiabálta, hogy: „Verjétek meg ezt a léha udvaroncot!” Nohát, több se kellett! Az asszony férje, aki kékfestő-mester volt, Schombergre uszította a legényeit.

Schomberg bátor volt; megállott s kihúzta a kardját. Épernon azonban okosabb volt: egyszerűen megfutamodott.

Henrik nem sokat törődött a két mignon-jával; jól tudta, hogy majd kikecmeregnek a bajból: az egyik gyors lába, a másik erős karja segítségével. Tovább folytatta tehát az útját a másik két barátjával, s körútja végeztével, amint láttuk is, visszatért a Louvre-ba. Mikor a fegyvertermébe ért, belevetette magát egy öblös karosszékbe és türelmetlenül leste az alkalmat, hogy mikor, kibe köthetne bele, hogy bosszúságát valakin kitölthesse.

Maugiron a király nagy agarával játszadozott; Quélus lekuporodott egy párnára és arcát tenyerére támasztva, úgy bámult a királyra. Henrik keserűen panaszkodott a látottak miatt és késégbeesetten kérte a két udvaronc tanácsát, hogy mitévő legyen az összeesküvőkkel szemben. Quélus és Maugiron azonban inkább tréfásan fogták föl a dolgot és nagyon tiszteletlenül bántak a gyönge, tehetetlen királlyal, aki végre is utolsó reményét egyedül Chicot ügyességébe vetette és őt óhajtotta látni mindenáron.

- No lám! - fakadt ki Quélus sértődötten. - Még csak éppen ez hiányzott! Chicot-t akarja látni!

- Azt a hülyét? - jegyezte meg Maugiron. - Különben, hogy is mondja a példaszó? - „Madarat tolláról, embert barátjáról!”

A király hirtelen összeráncolta a homlokát, s nagy fekete szeme mintha villámokat szórt volna e pillanatban; ezúttal igazán királyi tekintettel mérte végig két léha udvaroncát, de azután, mintha hirtelen megbánta volna szigorúságát, megint csak tehetetlenül hanyatlott vissza székén, a kis kosárban pihenő öleb fülét simogatva.

E pillanatban gyors léptek zaja hangzott föl az előszoba felől s a küszöbön Épernon jelent meg kalap, köpeny nélkül s megtépett ujjasmellényben. Quélus és Maugiron ijedten fordult hátra, Narcisz, az agár pedig dühösen rohant a rongyos ember felé, mintha ez a kutya is az udvaroncokat csakis a ruhájukról ismerné föl.

- Szent Isten! - kiáltott föl a király rémülten. - Hát te veled mi történt?

- Felség, nézzen ide, hogy bánnak a király barátjával! - felelte Épernon.

- És ki bánt el veled ilyen gonoszul? - kérdezte a király.

- Az áldóját! - felelte Épernon. - Hát ki más, mint Felséged népe! Vagy helyesebben: az anjou-i herceg népe, amely azt ordítja: „Éljen a Liga! Éljen a mise!... Éljen Guise herceg!... Éljen az anjou-i herceg!”... Éljen az egész világ, csak éppen azt nem ordítja, hogy: Éljen a király!

- És mit vétettél annak a népnek, amely igy elbánt veled?

- Én?... Semmit! Éppen semmit! Mit is véthetnék egyedül magam a - népnek? Egyszerűen felismerték bennem a király barátját, s ez már elég volt nekik.

- És Schomberg nem sietett segítségedre?

- Ördög és pokol!... Hiszen annak elég volt a maga baja! Épp akkor hagytam el őt, mikor egy kékfestő-mester, kinek feleségét megsértette, öt vagy hat legényével rárohant s amúgy istenigazában megtáncoltatta.

- És hol hagytad magára szegény Schomberget? - kiáltott föl a király fölugorva ülőhelyéből. - Én magam rohanok segítségére! Mert azt elmondhatják rólam, hogy cserben hagytak barátaim, azt azonban soha nem mondhatják, hogy én hagytam el őket!

- Köszönöm!... Köszönöm, Sire! - hangzott föl egy hang a király háta mögött. - Már itt vagyok! Az áldóját, magam másztam ki a csávából, az igaz, hogy nem egykönnyen!

- Ah, hiszen ez Schomberg!... A hangja legalább az övé! - kiáltoztak az udvaroncok. - Hol a pokolban jártál?

És a szoba homályos hátteréből ekkor csakugyan egy imbolygó árnyalak közeledett feléjük.

- Schomberg! - kiáltott föl a király meglepetten. - Honnan a pokolból jössz s de különös színben vagy?

Hát bizony nagyon különös színben volt Schomberg, aki tetőtől-talpig, a ruhája, az arca a keze, a legszebb kék színre volt mázolva.

- Der Teufel! - kiáltott föl dühösen Schomberg. - Azok a nyomorultak! Hát most már igazán nem csodálom, hogy az egész utca népe rajtam nevetett és egészen idáig kisért.

- De mi lelt téged, Schomberg? - kérdezte a király aggodalmas arccal. - Ha sárga volnál: azt még csak megérteném, bizonyosan az ijedtségtől! De kék?...