Dicsérő szavak az Élet-re-generálva
című könyvről

„Ha szereted, amikor van egy kis botrány a tudomány körül – vagy ha a botrányt átszövi a tudomány –, ez a könyv neked szól. Brilliáns!”

Adam Spencer, író, elbeszélő és tudomány-rajongó

„Tudomány, sarlatánok és sárkányfűárusok… forradalom az orvoslásban! Ki gondolta volna, hogy az őssejtkutatás története ilyen izgalmas!”

Fran Kelly, ABC rádió, National Breakfast, műsorvezető

„A tudomány nem varázslat, inkább emberi erőfeszítés. Ez a lebilincselő könyv nagyszerű eredményekről és elképesztő baklövésekről számol be egy kulcsfontosságú kutatási területen.”

Robyn Williams, tudományos újságíró és műsorvezető

„A mítoszrombolás mesterműve, segít megkülönböztetni a tényeket a fikciótól a regeneratív orvoslás világában. Górcső alá vesz néhány olyan epizódot az orvostudomány történetéből, amelyet sokan inkább elfelejtenének, ugyanakkor előrevetíti a szilárd tudományos alapokon nyugvó, áttöréseket hozó őssejtkutatás jövőjét is.”

Sophie Scott, országos orvosszakértő riporter, ABC

„Az Élet-re-generálva a nagyközönség számára is érthetően számol be arról, hogy mi rejlik az izgalmas tudományos eredmények felszíne alatt… A könyv rámutat arra, hogy milyen sokat ér a türelem és a szilárd, bizonyítékokon alapuló tudományos kutatásba vetett hit, és hogy hol siklanak ki a dolgok a megmondóemberek, de még az olyan szakértők számára is, mint a könyv szerzői…”

Lucy Turnbull AO, üzletember, városvédő és filantróp

„Az őssejtforradalom mítoszok, tévedések és hatalmas orvosi mestermunka egyvelege.”

Sir Gustav Nossal, AC CBE FRS FAA,
2000-ben „az év ausztrál embere”

„Lenyűgöző (és kötelező) olvasmány mindazok számára, akiket elvarázsolnak az orvosi kutatás legújabb, médiában reklámozott áttörései, és azoknak is, akik az új orvosbiológiai kutatások eredményeinek klinikai gyakorlatba való átültetését tervezik.”

Ian Frazer, AC, FAA, FTSE, 2006-ban „az év ausztrál embere”, Australian Living Treasure 2012

„Tényleg az őssejteken volna a sor, hogy forradalmasítsák az egészségügyet? Ha katasztrófák sorát látod, ne add fel, olvass tovább! Rá fogsz jönni, hogy az őssejtek kérdése a legprovokatívabb és legnagyobb kihívást jelentő módon állítja reflektorfénybe az orvostudományt.”

Antony Basten AO, FAA, FTSE

Prof. John Rasko az őssejtek és a genetikai terápiák alkalmazásának egyik legkiemelkedőbb ausztrál úttörője. Negyed évszázada vezeti a Royal Prince Alfred Kórház sejt- és molekuláris terápiákkal foglalkozó részlegét, valamint a Sydney-i Egyetem Centenary Institute gén- és őssejtterápiás programját. Mint klinikai hematológus, patológus és kutató hozzájárult az őssejtek és a vérsejtek fejlődésének, a génterápiáknak, a rák kialakulásának és kezelésének, valamint a humán genetikai betegségeknek és a molekuláris biológiának a megértéséhez. John gyakran szerepel a rádióban és a televízióban, ahol az orvosbiológiai kutatásokról, a gyógyászati turizmusról és a tudományoskodó csalás kérdéseiről beszél. 2018-ban az Ausztrál Műsorszolgáltató Bizottság felkérésére ő tartotta a rangos Boyer előadás-sorozatot. Országos és nemzetközi szakmai társaságokat vezet. Kiváló eredményeit számos rangos díjjal ismerték el, valamint kinevezték az ausztrál rend tisztjévé is.

Carl Power a filozófia- és az orvostudomány történetével foglalkozó író. Örök diák és alkalmi előadó, aki kommunikációból és filozófiából szerzett diplomát. Az élet fogalmának korokon átívelő vizsgálatával foglalkozik, a legkorábbi teremtésmítoszoktól a legújabb, emberi civilizáció utáni jövőről szóló fantáziákig. A Labour History című folyóirat szerkesztőségi koordinátora, a Centenary Institute tudományos munkatársa.

A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

John Rasko, Carl Power: Flesh Made New, The Unnatural History and Broken Promise of Stem Cells

Copyright © John Rasko and Carl Power, 2021

HarperCollins Publishers Australia Pty Limited

Fordította: © Rohánszky-Nagy Réka, 2024

Szakmai lektor: Dr. Nagy András, őssejtkutató,
a Magyar Tudományos Akadémia külső tagja

Szerkesztette: Zombori Andrea

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelés, nyomdai előkészítés: Sólyom Melinda

Borítóterv: Jack Smyth

Borító kép: shutterstock.com

ISBN 978 615 6326 42 3

Megjelent 2024-ben a Gingko Kiadó gondozásában

2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a

Tel: +36 30 408 1183

Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előszó az ÉLET-RE-GENERÁLVA című könyvhöz

Bevezetés: Szép remények

1. Ez él!

2. A gonosz maga

3. Vér és csont

4. Párosítók

5. A labor legügyesebb őssejtje

6. Egy kis balhé sosem árt

7. Kettős játszma

8. Vissza a jövőbe

9. Ismétlés, ismétlés, ismétlés

10. Az őssejt-forradalom

11. A test bűnei

Konklúzió: Mi a valóság?

Fogalomtár

Jegyzetek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv rég érlelődött bennünk, és menet közben rengeteget változott. 2010-ben meggyőztük a svájci Brocher Alapítvány tudományos bizottságát, hogy a világnak szüksége van egy, a laikus olvasó számára is érthető műre az őssejtekről, és hogy nekünk – egy orvos/tudósnak és egy filozófia-őrültnek – megvan a kellő felkészültségünk ahhoz, hogy ezt megírjuk. A felvetésünk rövid, csodálatos kutatói tartózkodásra adott lehetőséget a Genfi-tó mellett. Habár a könyv, amit ott elkezdtünk, kevéssé hasonlít arra, amit a kezedben tartasz, a Brocher nagylelkű támogatása nélkül a művünk egyáltalán nem született volna meg.

Mivel az őssejtkutatás orvosi lehetőségeit már eddig is sokan és túlságosan sokszor méltatták, a mi tervünk merőben más volt. Ahelyett, hogy az őssejtkutatás eredményei által ígért dicsőséges jövőbe tekintettünk volna, elkezdtünk kutakodni azok némileg zavaros múltjában. Az őssejtek történetét a hibákkal együtt szerettük volna bemutatni, ám útközben meglepődve tapasztaltuk, hogy mennyi ilyen esetet találunk, és hogy ezek milyen mélyen gyökereznek. A legkirívóbb példák némelyike bekerült a hírekbe – tudományos csalás itt, orvosi műhiba ott –, amiket mindig elszigetelt esetként kezeltek. Mi azonban lassan rájöttünk, hogy ezek a történések valójában egy általános, az őssejtkutatást és az orvostudományt érintő kór tünetei voltak. Ennek a betegségnek a diagnosztizálása új célt és még vitatkozóbb stílust adott a könyvünknek.

Hálásak vagyunk Jessica Reednek, a The Guardian munkatársának, amiért lehetővé tette, hogy nézeteink egy részét széles nemzetközi olvasóközönségen tegyük próbára. A Guardianben 2015-ben és 2017-ben megjelent cikkeink – a Haruko Obokata japán kutató és Paolo Macchiarini olasz sebész körüli botrányokról – nemcsak a 8. és 11. fejezethez szolgáltattak anyagot, de nekünk is segítettek rájönni, hogy a könyvünk valójában miről is szól.

2018-ban az Ausztrál Műsorszolgáltató Társaság (Australian Broadcasting Corporation, ABC) felkérte Johnt, hogy ő tartsa meg a 60. éves Boyer előadás-sorozatot, amiben Carl is részt vett. Az Újratervezett élet (Life Re-engineered) című előadás-sorozatunk újabb nyilvános fórumot biztosított arra, hogy elképzeléseinket teszteljük. Hálásak vagyunk az ABC-nek ezért a lehetőségért, és különösen Ian Coombe-nak és Joe Gelonesinek köszönjük, hogy megvalósították a műsort. Az ABC-vel való együttműködés szerencsés hozadékaként éppen a megfelelő időben sikerült felvennünk a kapcsolatot a HarperCollins kiadóval. Ekkorra a könyvet már félig megírtuk, és elég egyértelmű elképzelésünk volt arról is, hogy merre tartunk – legalábbis ez elég szilárd volt ahhoz, hogy ők kiadói szerződést kössenek velünk.

Minden elismerésünk a HarperCollins munkatársainak. Külön köszönjük Mary Rennie-nek a türelmét és gondos útmutatását a kiadási folyamat során. Köszönet továbbá Madeleine Jamesnek és Emma Dowdennek profi szerkesztői munkájukért.

Az évek során számos emberrel folytatott beszélgetéseinkből is rengeteget profitáltunk. Köszönet illeti Don és Dottie Thomast, John Davist, Harry Lochte-ot, Rainer Storbot és Bob Epsteint, akik meséltek nekünk a csontvelő-transzplantáció korai éveiről; Doug Sippet az Obokata-botránnyal kapcsolatos meglátásaiért; Pierre Delaere-t és Patricia Murray-t azért, hogy elénk tárták a Macchiariniről és társairól szóló piszkos információkat; C. Glenn Begley-t pedig azért, hogy kifejtette nekünk a tudományban jelen lévő „torz ösztönzők” problematikáját. Hálásak vagyunk továbbá Christine Gee-nek a könyvkiadás művészetével kapcsolatos bölcs tanácsaiért.

Mélyen lekötelezve érezzük magunkat Marta Kochnak és Sonya Pembertonnak, amiért elolvasták a könyv piszkozatát. Észrevételeik és kritikáik rendkívül értékesnek bizonyultak. Minden oldalon találtak javítanivalót, és számtalan hibától, figyelmetlenségtől, pontatlanságtól és ostobaságtól óvtak meg bennünket. Mivel reményeink szerint a jövőben még átdolgozzuk és újra kiadjuk ezt a művet, örömmel fogadunk minden, megjelenés utáni visszajelzést.

A kötet megírása maratoni erőfeszítés volt, ami barátaink, kollégáink és családtagjaink segítsége nélkül nem is sikerülhetett volna. Mindkettőnket kiváló támogatókkal áldott meg a sors. Külön köszönet illeti Simone Strassert és Gabrielle Tobiast, csodálatos társainkat, akik megszámlálhatatlanul sokszor hallgattak meg minket és adtak jó tanácsokat.

Hálásak vagyunk Dr. Máté Vandának is, aki készségesen végigolvasta a könyv magyar nyelvű kéziratát, és hasznos tanácsokat adott a szakkifejezések fordítása terén.

Bár könyvünk gyakran kitér az őssejt-tudomány hibáira és vétkeire, elismerjük számos figyelemre méltó eredményét is. Mi is osztozunk abban a reményben, hogy az őssejtek egy napon az egészségügyi problémák széles körének kezelésében hatékonynak bizonyulnak majd. Az elmúlt évek folyamatosan fejlődő tudományos kutatásai megerősítik ezt a nagyszabású elképzelést.

Sajnálatos módon az őssejtek túlzott bizakodást keltettek. A felhajtás azonban több kárt okoz, mint hasznot, és útját állja a valódi fejlődésnek. Csak a hype lecsillapításával tudjuk megfelelően érzékelni mind az őssejtek terápiás ígéretét, mind pedig az ennek megvalósításához szükséges tudományos erőfeszítéseket. Ez buborékpukkasztó vállalkozásunk végső célja. Ha e könyv elolvasása után az őssejtek zűrös múltja miatt kissé kiábrándultan, de mégis optimistán tekintesz a jövőbe, akkor jól végeztük a dolgunkat.

MEGJEGYZÉS A JEGYZETEKRŐL

A jegyzeteket kizárólag hivatkozásként használjuk. Hacsak nem kifejezetten érdekelnek a források, nincs szükség arra, hogy ellenőrizd őket. A témákhoz kapcsolódó megjegyzéseinket lábjegyzetben tüntettük fel, és a kiegészítő információkat minimálisra szorítottuk. Bár lehetőség szerint kerültük a szakkifejezések használatát, a 361. oldalon található fogalomtár hasznos lehet.

Tudomány-népszerűsítés tegező módban Előszó
az ÉLET-RE-GENERÁLVA
című könyvhöz

John Rasko és Carl Power könyve minden túlzás nélkül a tudományos ismeretátadás területén az utóbbi évek egyik legkiemelkedőbb színvonalú és komplexitásában legtöbb embert megszólító példája. Igaz ez a laikus érdeklődőre és a szakmájában közelebbről érintett természettudományos kutatóra is. A könyv még annál is sokkal többet nyújt, mint azt, hogy megismerteti az olvasót a sejtbiológia, az őssejt, az embrionális őssejt fogalmaival, valamint a a csontvelő-átültetés alapjaival. A végig akciófilm izgalmú olvasmány bevezeti az újra nyitott érdeklődőt a biológiai laboratóriumok világába, és emlékezteti a kutatót is a sokszor monoton, ismétléseken és zsákutcákon át vezető, időnként elkerülhetetlenül frusztráló, de mégis szenvedélyesen vonzó atmoszférára.

A könyv első fele beléptet a sejtbiológiai laboratóriumba, bemutatja a laikusok által csodáknak hitt jelenségeket, a mikroszkóp alatt feltáruló világot, az embriókat, a „szőrös kémcsöveket”, azaz a kísérleti állatokat. Emellett szembesülünk a külvilág elvárásaival, a biológiai jelenségek megértésére sarkalló kíváncsiság bizsergető érzésével, és a betegségek okának, mechanizmusának és gyógyításának motiváló kihívásaival.

Mint több mint félszáz éven át egy társszakmában dolgozó kutató, miközben olvasom a remek stílusban megírt könyv fejezeteit, bőrömön érzem kutatói pályám ismerős emlékeit, az euforikus lelkesedéstől a „minden hiába” keserű, bénító hullámaiig, a remény és a csalódás lelki tengeribetegségeit. Újraélem a kutatás olümposzi világmegváltó repülésén át a tudományos (bocsánat) székrekedés oly gyakori kínjait.

A könyv második fele őszintén tárja fel a tévedésektől a csalásig, a valódi, reprodukált eredmények adta reményektől a túlpörgetett, tömeg- (és média) igényeket időlegesen kielégítő hype-ok szinte fauszti önfeladási folyamatát. Hihetetlen kemény az az út, amelyen lényegében, önismerettel felvértezve minden kutató végigmegy. A tudós fő sajátossága a kíváncsiság. Kérdéseket, lényegi és eredeti kérdéseket feltenni, ez a felfedező kutatás lényege. Válaszokat adni, megfelelő előképzettséggel, elégséges infrastruktúrával és anyagi háttérrel (pl. reagens, állatkísérlet, szakértés és műszerszintű informatikai rendszer), nos a válaszadás voltaképpen szinte rutinfeladat. Megalapozottan, megfelelő felkészültséggel kitalálni egy kísérleti témát – itt kezdődik a kutatás legizgalmasabb része –, a kutató az ismert és az ismeretlen határán lépeget vagy éppenséggel kötéltáncol. A kísérletek közben folynak, eredmények születnek, azokat jó esetben sikerül is megismételni, azaz legalább a kutatónak önmagának bizonyítani. A tudós előtt ott lebeg a megvalósulni látszó felfedezés öröme. Ekkor az ember boldog és drukkol, hadd jöjjön ki az az eredmény, amit elképzelt. A kutató itt gyakorta válaszút elé kerül, bár ez általában nem is tudatosul benne: akarva-akaratlan a voluntarizmus csapdájába kerül, és a realitás helyébe saját vágyait helyezi. A józan, becsületes kutató ekkor megálljt parancsol magának, ami sokszor tapasztalhatóan nem nehéz, mert már jól tudja, hogy néha a természet még annál is érdekesebb, újszerűbb oldalát mutatja be, mint amit az ember elképzelt.

Itt következhet a tévutak újabb, ezúttal még veszélyesebb (csábítóbb?) változata. A kutatót eléri a társadalmi igény, amit a nem megfelelő kommunikáció, a média „érthetőnek” szánt leegyszerűsítő magyarázatai, a szalagcímekben megjelenő „áttörés” szó harsog. Ráadásul fontos szerepet játszik a remény, például egy betegség hátterének feltárásakor, ha az lavinaként továbbhömpölyögve már széleskörű publicitást kapott. Ott van tehát a laikus publikum nyomása, sürgetése, nem beszélve a túlzó bálványképzés, a média szenzációjából eredő celebritási hírnév mágikus vonzásáról. És a hírt, a reményt táplálni kell, különben jön a másik véglet, a démonizáció, a villámgyors lenullázás – általában teret adva egy újabb szenzációnak. Ezt követi a főleg a döntéshozók (alias finanszírozók) ignoranciája, tehát a forrás elapadása.

A legbecstelenebb végkifejlet a korruptság, azaz a legközönségesebb csalás, eredményfabrikálás és -hamisítás, majd a fauszti vég. Sokszor ez a szomorú út is a legszebb ideákkal indul, de a szirénhangok, kezdve a voluntarista beállítódástól, a hiúságon át egészen a torz ösztönzőkig, a közönséges lefizetésekig rombolja az emberiség csodálatos alkotásának, a tudománynak a hitelét és értékteremtő képességét.

Rasko és Power lenyűgözően érdekfeszítő könyve a reveláció erejével hat az olvasóra. A nagyon súlyos, gyakran halálos betegségek, mint például a leukémia és egyéb rosszindulatú kórok okainak feltárása, enyhítése és gyógyítása évezredek óta az emberiség egyik legnemesebb célja. A tudomány igazi hősei e könyvben a regeneratív sejtbiológia és a csontvelő-átültetés alapjait kidolgozó úttörők, Don Thomas és Georges Mathé, akik hihetetlenül göröngyös, nehéz úton jutottak alapvető, igaz eredményekhez és azok elfogadtatásához. E helyütt akár Semmelweis Ignác Fülöpről is lehetne szólni.

Tökéletesen érthető a gyorsuló módon fejlődő tudás felhasználásának igénye és elvárása. Egyáltalán nem meglepő az a nyomás, amely csupán egyedi, anekdotikus történetek, rosszul kommunikált felfedezések, önámító felhajtások, terjesztett téveszmék (áltudományok) képében annyira jellemző jelenünkre is. A szélhámosokról, a csalókról, a tudományos pornográfiát képviselő immorális személyekről nem is kell beszélnünk. A könyvben említett esetek nyomán Hwang, Obokata, Niehans, Macchiarini példái, a tévedéstől a hazugságig releváns bizonyítékai mindezen súlyosan vétkes viselkedésnek, több más mellett az emberek tudományban való hitének elvesztése miatt is. Idézet a könyvből:

…A regeneratív orvoslás álmában az őssejtek – mint a mikroszkopikus dzsinnek – varázslatos módon elvégzik helyettünk a nehéz munkát. Abrakadabra! Az ilyen álmok azonban sehova sem vezetnek… Inkább elvonják a figyelmet a valódi tudományos munkáról, amit el kell végezni…

Egy dán barátomtól hallottam: Aki csal, annak az az igazán súlyos büntetése, hogy attól fogva ő se fog hinni másoknak.

Az ÉLET-RE-GENERÁLVA című mű a tudományos ismeretátadás egészen rendkívüli példája. A kitűnő magyar fordítás, szakmaiságában, kreatív stílusában is figyelemre méltó, nagyszerű alkotás.

Dr. Falus András
Széchenyi-díjas immunológus professzor,
a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja

BEVEZETÉS SZÉP REMÉNYEK

A tudomány és a technológia megszállottjai vagyunk, vagyis az általuk kínált lehetőségek rabjaivá váltunk. Úgy látszik, hogy minden generáció valamilyen innovációt jelöl meg a jövő felé vezető átjáró szimbólumaként. Ezen keresztül fogalmazzuk meg reményeinket és félelmeinket.

A 20. század közepén ezt az újítást a nukleáris ipar testesítette meg. Az atomban rejlő erő felváltva alakította jobbá a világot, vagy éppen fenyegetett annak elpusztításával. A hidegháború után, amikor az atomkatasztrófától való félelmünk alábbhagyott, végignézhettük a számítógépek idejének felívelését, és megkezdődött az információs forradalom korszaka. Érdeklődésünket az informatika biológiai oldala is felkeltette. A genetika, majd általánosabban a biotechnológia rabságába estünk.

A genetikai kódunkat megfejtő Humán Genom Projekt (1990–2003) révén úgy tűnt, hogy végre megismerjük az emberi élet valódi nyelvét, és hogy ezt a tudást hamarosan gyógyászati csodákra fordíthatjuk.

1999-ben, a 18 éves Jesse Gelsinger halálával azonban minden megváltozott. A fiú egyike volt azoknak, akik génterápiában részesültek, és ő ebbe bele is halt. A génterápiák hajója az első útján elsüllyedt. Hirtelen új kedvencre, újfajta biotechnológiára volt szükség, és szerencsére az őssejtek kéznél voltak.

Az őssejtek a testünk legfontosabb építőelemei, ők hozzák létre az összes szövetet és szervet, és segítenek fenntartani azokat egész életünk során. A szervezet korlátozottan képes a betegségek és sérülések után helyreállítani önmagát; egyes szövetek visszanőnek, mások csak hegesednek. De a regenerációs képesség – bármilyen is legyen az – az őssejtekből származik.

A 20. század legvégén az őssejtek megragadták a képzeletünket. Álmodozni kezdtünk a gyógyító erejükről és annak hasznosításáról. Azóta újra és újra azt halljuk, hogy elérkezett a regeneratív orvoslás korszaka, és hogy az őssejtekkel hamarosan majd minden betegséget meg lehet gyógyítani. Gondolj egy A-val kezdődő betegségre (AIDS, Alzheimer-kór, artritisz, autizmus), majd haladj végig az ábécén. Mondhatsz bármit, az őssejtek megoldják. Még a Covid-19-et is. Ha új vesére, májra, légcsőre vagy szívre van szükséged, őssejtekkel megszerezheted.

Talán nem ma, de holnap, vagy holnapután, vagy azután.

A megváltás, úgy tűnik, mindig egy nappal későbbre tolódik, és mi mégis tovább reménykedünk. Minden csalódás újabb lehetőséget ad arra, hogy megújítsuk az őssejtekbe vetett bizalmunkat. És mivel a jövő hosszú ideig tart, mindig van tér az újratervezésre.

De ahelyett, hogy ismét a látóhatár felé emelnénk a tekintetünket, remélve, hogy megpillantjuk a közelgő hajnal halvány derengését, talán egy pillanatra el kellene gondolkodnunk ezeken a csalódásokon, és azon, hogy nem vártunk-e túl hamar, túl sokat az őssejtkutatástól.

A bizakodással nincs semmi baj. A remény az élet alapvető része. Nélküle senki sem dolgozna új terápiák kifejlesztésén, nemhogy alávetné magát nekik. De a túlzott, hamis remény nem vezet jóra, mivel rossz tudományt és annál is rosszabb orvoslást eredményez.

Ez a könyv valamiféle ellenszert ajánl az őssejt-láz ellen, gyógyírt kínál a megváltás utáni fájdalmas vágyakozás csillapítására. Megközelítésünk a múltból indul, mert a felhajtás amnéziára hajlamosít: figyelmünket a múlt helyett a jövőre, a hosszú táv helyett a jelenre, a mély összefüggések helyett az áttörésekre irányítja. A média minden egyes felfedezést új kezdetnek, igazi áttörésnek állít be, mely okot ad arra, hogy előre tekintsünk, ne pedig hátra. Ehelyett mi inkább utazásra invitálunk az őssejtkutatás és tágabb értelemben a sejttudomány történetébe, és közben megállunk, hogy olyan általános témákat is megvitassunk, mint a zsenialitás fogalma, az állatkísérletek etikája, vagy a verseny hatása a kutatásra.

Ugyanakkor szeretnénk kiemelni, hogy ez a történet botrányokkal tarkított: tele van mindazzal, amiről a hírverők inkább nem vesznek tudomást – hibákkal és kudarcokkal, félreértésekkel és tévhitekkel, titkokkal és hazugságokkal, melyek a sejttudományt és különösen az őssejtkutatást veszélyeztetik. Ennek ellenére könyvünk nem tartalmaz semmilyen „igaztalanságot”. A tudomány tekintetében nem vagyunk szkeptikusok, és nem is szeretnénk azokat bátorítani, akik annak vallják magukat. Épp ellenkezőleg: pont azért, mert elkötelezettek vagyunk a tudomány mellett, fontosnak tartjuk elismerni, hogy az gyakran nem felel meg a saját maga által felállított magas eszményeknek, mégpedig azon egyszerű okból, hogy a kutatás emberi tevékenység, és mi emberek hajlamosak vagyunk az önhittségre, a csalásra, a kapzsiságra, az előítéletekre, az ostobaságra, a lustaságra és még sorolhatnánk. Emiatt nem teszünk mást, mint hogy összegereblyézzük a trágyát a tudomány istállójának padlóján, annak reményében, hogy így tisztázhatjuk a helyzetet. A baj az, hogy az őssejtkutatás terén rengeteg trágyát kell összekotorni.

Nem mintha ebben a könyvben figyelmen kívül hagynánk a tudományos sikereket. Néhányukat részletesen bemutatjuk, de legalább annyi tudományos botrányról is beszámolunk, mégpedig azért, mert a jó és a rossz tudomány sziámi ikrekként fonódnak össze egymással. Van erre egy jobb hasonlat is: a gőzmozdony feltalálásakor egyben a vonatszerencsétlenségeket is életre hívták. Valami hasonlót lehet elmondani minden tudományos és technikai eredményről.

A könyv első részében mutatunk néhány példát, amelyek a jó és a rossz tudományt egyesítik magukban. Ezek az őssejtkutatás „őstörténetéből” származnak, vagyis azokról a felfedezésekről szólnak, melyek a kutatási ág megszületéséhez vezettek.

Az őssejtekről a 19. század végén kezdtek beszélni, de mindez csak elméleti szinten létezett volna, ha a 20. század elején nem találják fel a „sejtek passzálásának” nevezett technikát. A módszer feltalálója Alexis Carrel volt, egy különc figura, aki egyszerre kapott nagy kitüntetéseket (többek között Nobel-díjat) és kemény kritikákat (állítólagos náci szimpatizánsként). Részben géniusz, részben sarlatán, Carrel e könyv védőszentje/fő bűnöse, a tudós, akit úgy szeretünk gyűlölni. Az 1. fejezetben felidézzük leghírhedtebb kísérletét, amely megnyitotta az üveg alatti (in vitro), avagy az élő lényen kívüli élet tanulmányozásának lehetőségét, majd a következő fél évszázadra elzárta az utat maga előtt.

Carrel roncsát alig takarították el a sínekről, amikor egy másikra is fény derült. Ez nem egy félresikerült kísérlet volt, hanem egy elszabadult sejttenyészet. A 2. fejezet annak a ráknak a történetét meséli el, amely megölt egy 30 éves, ötgyermekes anyát, Henrietta Lacksot, hogy aztán önálló életet éljen a világ laboratóriumaiban. A HeLa nevet viselő sejtkultúrát szélesebb körben tanulmányozták, és tudományos szempontból hasznosabb volt, mint bármely más sejtvonal. Ugyanakkor egy sejtkultúra sem volt szörnyebb nála: mivel a HeLa csendben megfertőzött más sejtvonalakat, és tönkretett egy csomó kutatást, ezért egyszerre a tudósok kedvence és elkeserítője is lett.

A könyv középső részében megismerjük az őssejtkutatás és -gyógyászat úttörőit, például Don Thomast. Az ő nevéhez fűződik az 1950-es és 60-as években kidolgozott, első és eddigi legsikeresebb őssejtterápia, a csontvelő-átültetés (és annak változatai). Ma már annyira természetesnek vesszük, hogy el sem tudjuk képzelni, milyen nehézségekkel küzdött Don és mások, hogy milyen lassan, botladozva haladtak előre, milyen szörnyű kockázatokat vállaltak, mennyi hosszú éven át vallottak kudarcot, és milyen sok beteg (és kísérleti állat) halt meg eközben. Ez orvoslás a maga leghősiesebb formájában, és ahogyan a 3. és 4. fejezetben látni fogjuk, ebben semmi káprázatos nincsen. Ha esetleg azon tűnődnél, hogy az őssejteket ezekben a fejezetekben miért csak alig említjük, ez azért van, mert amikor Don Thomas terápiás célokra használni kezdte őket, maga sem tudta pontosan, hogy mit alkalmaz.

Az 5. fejezet az első igazi őssejtkutatókról szól. Jim Till és Ernest „Bun” McCulloch az a páros, akik az 1960-as évek elején igazolták a vér őssejtjeinek létezését, amelyeket Don már korábban is használt. Általánosságban úgy képzeljük, hogy a jó orvoslás a jó tudományból ered, de a vérből származó őssejtek esetében az igazság egy kicsit bonyolultabb ennél.

Ha már a bonyodalmaknál tartunk, két fő őssejttípus létezik – a „felnőtt” és az „embrionális” –, melyeknek eredete teljesen más. Ez az oka annak, hogy az 5. fejezetben kétszer is elmondjuk az őssejtkutatás történetét. Miután végeztünk azzal, hogy Till és McCulloch hogyan fedezte fel az első felnőtt őssejteket, az embrionális őssejtek eredetét is nyomon követjük.

Az emberi embrionális őssejtek előállítása a 20. század végén nagy port kavart. A legnagyobb elismerést ezért Jamie Thomson kapta, bár ő csupán a tudományos maraton utolsó szakaszát nyerte meg. Mint azt látni fogjuk, ő és előfutárai szokatlan terepen haladtak végig, a legváratlanabb helyekről elindulva. Az egész azzal a kísérlettel kezdődött, amiben bizonyítani próbálták, hogy a dohányzás nem okoz rákot.

A tudomány történetét gyakran madártávlatból írják, a visszatekintés 20/20-as látásélességével. Ez mindent leegyszerűsít, az út egyenesnek és nyilvánvalónak tűnik, és minden egyes mérföldkő logikusan vezet a következőhöz. Minden csak előre és felfelé tart, de a valóságban a tudomány nem így működik. Ez egy meglehetősen fárasztó, zavaros és ellentmondásos vállalkozás. Több a sötétben tapogatózás, mint a világosság, ezért mi is ennek megfelelően mutatjuk be.

A 6. fejezet Jamie Thomson leghíresebb alkotására, az emberi embrionális őssejtekre adott legjellemzőbb reakciót boncolgatja, mely a rémület és a remény között ingadozott: az emberek egyrészről rémisztőnek találták, hogy az emberi életet feláldozzák a tudomány oltárán, ugyanakkor ez az eredmény reményt adott arra, hogy az őssejtkutatás hamarosan orvosi csodákat eredményezhet. Az emberek megosztottsága következtében az őssejtek nagy nyilvánosságot kaptak. Azelőtt csak a tudósok értekeztek róluk, most viszont mindenki erről a témáról beszélt. Emellett előkerült a „regeneratív orvoslás” fogalma, amely kifejezést korábban szinte senki nem használta.

A fejezetet egy történelmi kitérővel zárjuk. Visszapörgetjük az időt, hogy megvizsgáljuk a század közepén tapasztalt „friss sejtterápiás” őrületet. Ezt Alexis Carrel munkája inspirálta, és az elképzelés modernnek is tűnt, de valójában a „mágikus gyógyászat” ősi hagyományához tartozott. Véleményünk szerint az őssejtek ebből a tradícióból merítették csillogásuk egy részét.

Amint az utolsó fejezetekben látni fogjuk, a 21. század kezdetén az őssejtek története drámai fordulatot vett. Nem véletlen, hogy ez éppen akkor következett be, amikor a körülötte lévő felhajtás megnőtt. A felfokozott remények úgymond lesodorták az őssejtkutatást a pályájáról, és ezzel egy újabb szörnyű vonatszerencsétlenség vette kezdetét. Mintha lassított felvételen követnénk, ahogy a jó tudomány rosszba fordul, és a regeneratív orvoslás álma darabokra hullik.

A legtöbb tudománytörténeti írás lineárisan, egyik nagyszerű felfedezéstől a másikig vezet. Az ilyen elbeszéléseknek megvan a maguk helye. Mi is beszámoltunk már hasonló történetekről, például abból az időből, mielőtt elkezdődött volna a hírverés az őssejtkutatásban és -gyógyászatban. Más stratégiára van azonban szükség, amikor egy olyan területről beszélünk, ahol virágzásnak indult a túlzás és a megtévesztés. Ezért ahelyett, hogy diadalról diadalra haladnánk, inkább botrányról botrányra követjük az eseményeket. Azok számára, akik úgy képzelik el a tudományt, mint ami mindig felfelé emelkedik a haladás útján, az utolsó fejezetek úgy tűnhetnek, mintha a pokolba ereszkednénk alá. Mintha kirándulást tennénk a kilenc bugyorba, amelyeknek mind megvannak a maguk démonai.

Ezzel semmiképp sem az a célunk, hogy lejárassuk az őssejtkutatást. A hozzánk hasonló, kutatásokban aktívan részt vevő emberek számára ez öngyilkosság lenne. De véleményünk szerint a történelem veszélyes szakaszain úgy lehet a legjobban eligazodni, ha nyitva tartjuk a szemünket a kockázatok előtt. Úgymond bejelöljük a térképen, hogy hol vannak a buktatók, azaz azok a helyek, ahol mások katasztrofális vereséget szenvedtek, amelyeket a jövőben el kell kerülni.

Szeretnénk elmondani, hogy az őssejtkutatás fejlődése nem állt meg az elmúlt évtizedekben. Sok könyvet írtak erről a témáról, és mindegyik nagyszerű dolgokat ígér a jövőre nézve. Amit azonban általában figyelmen kívül hagynak vagy elbagatellizálnak az számunkra vakítóan nyilvánvaló: az őssejtkutatás e században elért, nagy nyilvánosságot kapott eredményeinek nagy része vagy téves, vagy átverés volt.

A 7. fejezetben találkozunk Hwang Woo-Sukkal, Dél-Korea hős tudósával, aki hamisan állította, hogy klónozással létrehozta az első emberi embrionális őssejteket.

A 8. fejezetben keveredik a jó és a rossz. Kicsit felfelé haladunk, amint nyomon követjük a híres japán tudós, Shinya Yamanaka és mások munkáját, akik a sejtek újraprogramozásán dolgoztak. De aztán feltűnik az „utód”, Haruko Obokata, és megint lejtőre kerülünk. Obokata egyike azon kevés nőknek, akiknek főszerep jutott az őssejtek történetében: ez is tükrözi azt a szomorú tényt, hogy ez egy többnyire férfiak által uralt terület, bár az utóbbi években ez már azért változott. De azt mi sem tudjuk irónia nélkül szemlélni, hogy az általunk legrészletesebben tárgyalt női tudós csaló volt.

A 9. fejezetben tágabb értelemben is szemügyre vesszük a rossz tudomány poklát, és magyarázatot keresünk arra, mi romlott el az őssejtkutatásban. A reprodukálhatóság – vagyis az a képesség, hogy egy kísérletet más kutatók hasonló eredményekkel megismételhessenek – a modern tudomány egyik sarokköve, amivel az elképzeléseinket alátámaszthatjuk. Bizonyos körülmények között azonban a reprodukálhatóság a tudomány ellen fordulhat, és az történik, hogy ezáltal a hibák újra és újra megismétlődnek.

A 10. fejezetben a rossz tudományról a hamis orvoslásra térünk át. Az elmúlt néhány évtizedben a bizonyítást nem nyert őssejtterápiák féktelenül elterjedtek, és világszerte virágzásnak indultak a közvetlenül a fogyasztók számára létrehozott klinikák. Beszélünk ennek az iparágnak a felemelkedéséről, amely magához ragadta a regeneratív orvoslás álmait, és már beteljesült valóságként adta el nekünk azokat. Ezek a mindenható őssejtes gyógymódokkal házaló személyek azt állítják, hogy orvosi forradalmat visznek véghez. Szerintünk azonban valójában csak annyit tesznek, hogy a jó öreg mágikus orvoslást 21. századi gúnyába bújtatják.

A legrosszabbat pedig a végére tartogatjuk. Az utolsó fejezetben bemutatjuk, hogy a hamis őssejtterápiák nemcsak a főáramú orvostudomány peremén, hanem a világ legjobb kórházaiban és kutatóintézeteiben is virágozhatnak. Még – és különösen – abban az intézetben is, amelyik az élettani és orvosi Nobel-díjnak ad otthont. Ez a történet Paolo Macchiarini szupersztár sebészről szól, aki egy sor olyan áttörést jelentett be, amely miatt úgy tűnt, hogy a regeneratív orvoslás végre révbe ért. A közvéleményt becsapták, de a tudományos közösséget is. A szörnyű igazság az, hogy Macchiarini hamis próféta volt. Csodái inkább életekbe kerültek, mintsem életeket mentettek volna.

Így nekünk már csak az marad, hogy megpróbáljunk érveket hozni amellett, hogy a helyzet mégsem olyan rossz, mint amilyennek tűnik. A hazugságokon és a megszegett ígéreteken túl az őssejtkutatás kétségtelenül fejlődik, csak nem olyan gyorsan, mint ahogyan azt mindannyian szeretnénk. A lényeg, amit szem előtt kell tartani, a következő: az őssejtkutatás és -terápia már azelőtt virágzott, hogy mindenki a regeneratív orvoslásról kezdett volna álmodozni, és virágozni fog azután is, hogy ez az álom szertefoszlik.

Ezt a könyvet ébresztőnek szánjuk. A valóságot hivatott bemutatni, miközben a mítoszok lerombolására tesz kísérletet. Csak a felhajtás elhagyásával tudjuk igazán átérezni az őssejttudomány nehézségeit, és így szerény eredményeiben is valós okot találhatunk a reményre. Az őssejtekhez való ilyen kőkemény, de mégis szeretetteljes viszonyulás teszi könyvünket meglehetősen egyedivé, és – ha jól végeztük a dolgunkat – egyedülállóan szórakoztatóvá, mivel az általunk bemutatott kalandok tele vannak meglepő fordulatokkal, amelyeket jó, rossz és még rosszabb szereplők hajtanak végre. Ez a sokszínűség és mozgalmasság elvész, ha – mint ahogyan az általában történik – az őssejtek története köré a megváltás buborékát fújják.

A kiadó könyveit megrendelheti

a www.gingkokiado.hu weboldalon

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IBM Plex Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License