Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-60-4

Ennek a történetnek a megszületése hét évet váratott magára. Hosszú ideje a laptopom egy rejtett zugában lapult a kézirat, és csak arra várt, hogy egyszer napvilágot lásson. Úgy érzem, most jött el az idő, hogy veled, kedves olvasóm, megosszam Nicki és Eric történetét. Fogadjátok őket olyan szeretettel, amilyen szeretettel én írtam nektek!

ERIC

Ember embernek farkasa

„A börtönben minden napod tökéletes mása az előzőnek, ahogyan minden hét is a rákövetkező ikertestvére. A hónapok és az évek ugyanígy, monoton módon váltják egymást, az idő álmatag folyását semmi, de semmi nem töri meg.”

(Nelson Mandela)

A zárkám sötét, reményvesztetten ülök az ágyamon összegyűrt papírgolyókkal a kezemben. Az elmúlt hónapokban nem jutott más, csak fájdalom, düh, keserűség. Rémálmok és rövid ébrenlétek váltogatták egymást. Még így, hat hónap távlatából sem tudtam elfogadni azt, ami velem történt. Húsz évet kaptam egy olyan gyilkosságért, amit nem követtem el. Azóta minden egyes nap, amikor felébredtem, elfogott a hányinger. Utáltam magam körül mindent és mindenkit. A büdös takarót, a dohos levegőt, azokat az emberi szörnyetegeket, akikkel egy fedél alá zártak, és persze azokat is, akik győzelmet arattak felettem, akik elrabolták életem hátralévő húsz évét. Mégis sokszor rádöbbentem, hogy leginkább saját magamtól undorodom. Gyűlölettől eltelve csak annyit kívántam esténként, lefekvés előtt, hogy ne kelljen többé felébrednem.

Az ítélethirdetés után pár nappal elhatároztam, hogy véget vetek a gyötrelmeknek, így nem vettem magamhoz ételt. Ez a próbálkozásom azonban hamar kudarcot vallott, mert akaratlanul is dolgozott bennem az életösztön. Szemem lassan kinyílt, mint a vak kismacskáé, és tudatosodott bennem, hogy nem olyan egyszerű kívánságra meghalni, mint ahogy én azt gondoltam.

Unottan a szemben lévő falat kezdtem galacsinokkal dobálni. Ezzel nem volt különösebb célom, csupán a mozdulataim segítségével próbáltam az agyam folyamatos mozgásban tartani. Kipécéztem a falon egy mélyebb vájatott, azt vettem célba.

Hogy a francba juthattam ebbe a sötét lyukba? Mit vétettem, hogy ezt tették velem? Hol rontottam el az életem, hogy ide kerültem?

Hat hónappal ezelőtt egy világ omlott össze bennem, amikor lesújtott a bíró kalapácsa, a teremben visszhangzott a szó: bűnös. Nehezen tértem magamhoz, mert nem hittem, hogy egy ártatlan embert koholt vádak alapján évekre elítélhetnek. Hiába bizonygattam hosszú hónapokon keresztül az igazamat, és azt, hogy csúnyán felültettek, nem hallgatott meg senki. Szalmaszálakba kapaszkodtam mindvégig, amelyek lassan, egytől egyig csúsztak ki a kezemből. Egyetlen reményem az maradt, hogy vakon megbíztam az igazságszolgáltatásban, de ahogy a bíró szavai lassan eljutottak az elmémig, úgy tűnt el az utolsó reménysugár. Húsz évet kaptam, ráadásul esélyem sem volt fellebbezni.

A sors kegyetlen játéka azonban itt még nem ért véget, ugyanis szembesülnöm kellett azzal, hogy nem csupán a körülmények, de a környezetemben élő emberek is elárultak, összefogtak ellenem. Mindenki hátat fordított, elhagyott.

Mekkora marha is vagy te, Eric! Már az elején látnod kellett volna, hogy nincs esélyed. Mégis bíztál, mert bízni akartál. De kikben is? Az ügyvédedben, aki azokhoz tartozik, akik ezt az egész aljas rendszert létrehozták? Vagy azokban az emberekben, akik természetüknél fogva önzők? Ugyan már! Te idióta, barom! Már rég megtanulhattad volna, hogy az ember elárul, hátba döf, ha az érdeke úgy kívánja. És ott van még a hit is… Isten? Pff! Már rég eltávolodtam tőle. A sátán ellenben kézen fogva kísért az úton, hogy aztán megalázva kiröhögjön. Vagy ez lenne Isten mindenható, igazságosságos terve?

Most már elismerem, kilátástalan a helyzetem. Beletörődtem, elfogadtam a rám kirótt büntetést. Nem is igen tehettem mást, hiszen mindenki elfordult tőlem. Dühös voltam, mert azok, akik befeketítettek, bemocskoltak, nemcsak a szabadságomat ragadták el, hanem a hitemet, a büszkeségemet, ráadásul minden vagyonomat is. Így aztán elfogyott a munícióm, már védekezni sem tudtam.

Életem legrosszabb rémálmai váltak valóra, miután a rácsok mögé kerültem. Határozottan, minden túlzás nélkül állíthatom, hogy a börtön a földi pokol egyik legsötétebb bugyra. Hideg és rideg, de amikor rád zárul az ajtó, az a hang, a fém kegyetlen hangja… talán az a legsátánibb. Ritkán éreztem valódi félelmet, de akkor elfogott a rettegés, hogy talán soha többé nem leszek szabad.

A szürke, nyomasztó falak között hamar megtanulja az ember a túlélés szabályait, vagyis hogy jobban teszi, ha beáll a sorba. Mindenkinek tudnia kell, hol a helye ebben a keszekusza hierarchiában. Nyilván nem hunyászkodtam meg, de tudtam, nem lehet nagy a pofám. Felismertem, hogy itt farkastörvények uralkodnak. Hogy áldozat leszek, vagy elkövető, azt nem én döntöm el. Az erőszakból kimaradni lehetetlen.

A börtönben töltött idők örökre nyomot hagytak a lelkemben. A folyamatos agresszió még akkor is megtör, ha nem közvetlenül te szenveded el, csak végig kell nézned. Az elején rettenetesen megviseltek a folyosókról gyakran beszűrődő indulatos, kéjes hangok, sikolyok, a fojtogató szagok és az a megmagyarázhatatlan érzés, amitől egy pillanatig sem lehet szabadulni: meghalnom sem kellett ahhoz, hogy a pokolba kerüljek.

Az ördög csatlósai, a smasszerek egy része ugyanis azt gondolja, hogy aki idekerül, annak alaposan meg kell bűnhődnie a vétkeiért, függetlenül attól, mennyire súlyosak. Hiába kötelezték őket, hogy tartsák magukat távol az erőszaktól és ne lépjenek át egy bizonyos határt, megtették, többször is, és senki nem bizonyíthatta, hogy törvényt szegtek. Ha valaki véletlenül elcsúszott a vizes padlón, ami nem lehetett véletlen, még mindig rá lehetett mutatni az egyik rabtársadra. A túlkapások ellen képtelenség volt védekezni.

Én még a szerencsésebbek közé sorolhattam magam, hiszen egy kegyetlen gyilkosságért elítélt fickóval senki nem mer kötekedni. Ennek köszönhetően a rabok között sem jutottam a hierarchia legaljára, többnyire tartottak tőlem, így békén is hagytak. Mégis könnyebben viseltem volna ezt az egészet, ha valóban bűnös vagyok, de így, ártatlanul… Felfoghatatlan volt az egész. Lázadtam az ítélet ellen, végül kiüresedtem. Aztán a tagadás sokkos állapotából felocsúdva feltörtek belőlem az érzelmek, leginkább a düh és a harag. Nehezen dolgoztam fel a tehetetlenséget. Élve ástak el, és nem tehettem ez ellen semmit.

A börtönőr a cellám ajtajához lépett, a botjával hangosan csörömpölni kezdett a rácsokon. Majdnem infarktust kaptam, viszont kiszakadtam a gondolataimból.

– Mit akarsz? – ordítottam rá indulatosan, mert keménynek kellett mutatkozni ahhoz, hogy ne te legyél a következő áldozat.

– Tápászkodj fel a kényelmes kanapédról, McGregor, és vonszold ki a segged a beszélőbe! Az ügyvéded látni akar – felelte rezzenéstelen arccal.

Lefagytam. Ügyvédem? Nekem? Kizárt! Az utolsó díjazását sem én fizettem, hanem azok, akik ide akartak juttatni engem. Amikor a fellebbezés ügyében kerestem, egyértelműen közölte, hogy ő már nem a védőm többé. Egyedül maradtam.

– Ez nem az a cella, haver – folytattam a galacsinok dobálását.

– Na, ne szórakozz! – mondta dühösen. – Rángassalak ki, vagy jössz magadtól?

Azért egy pillanatra felcsillant a remény, de gyorsan ki is hunyt. Akárki is az ott kint, nem a barátom.

– Egyébként nagyon csinos a kicsike – duruzsolt. – Én a helyedben felemelném a valagamat, ez az egyetlen csaj, akit itt megbámulhatsz.

Elhúztam a szám. Mi van, ha most hagyom ki életem nagy lehetőségét?

– Na, mi az, sajnálod azt a félórát az „értékes” idődből? – gúnyolódott.

Nem válaszoltam. Amikor kiléptem, taszított egyet rajtam, ez a baráti gesztus sokáig benne maradt a vállamban. Ahogy a beszélő felé haladtunk, végigpörgettem az agyamban, vajon ki látogathatott meg, így fél év után. Amióta leültettek, senki felém sem tolta a képét. Egyetlen hűséges barátom sem maradt, mind elpártolt mellőlem, amikor bűnösnek nyilvánítottak.

Szépen lassan battyogtam be a fogadóba, csak néha kaptam egy-egy lökésnyi lendületet kísérőmtől. Nem siettem sehová, időm volt, mint a tenger. Amikor beléptem az ajtón, egy fiatal, sötétbarna hajú, első ránézésre igencsak dekoratív nő várakozott az egyik asztalnál. A papírjaiba merült, lelkesen lapozgatott. Körülkémleltem, a helyiségben rajta és az őrökön kívül nem volt más. Alaposan szemügyre vettem. Ő lenne az? A smasszerre sandítottam, aki a nő irányába mutogatott.

Ez lenne a híres ügyvédem? Túl szép ez a nő ahhoz, hogy okos is legyen. Ez tuti átverés. Itt az ideje kideríteni, mi a túrót akar.

Odakísértek hozzá, a nő rám emelte a tekintetét, tetőtől talpig megvizsgált, majd felemelkedett a székéről, de így is alacsonynak, törékenynek tűnt az én 186 centimhez képest. Hmm. Mindig is imádtam az apró, de jó formájú csajokat. Mocskos képek kúsztak a fejembe. Basszus, viselkedj, Eric! Ne engedd, hogy a hat hónap kiéheztetés után elboruljon az agyad! Ne engedd szabadjára az állatot!

Félrebiccentett fejjel, összeszűkített szemmel méregettem, majd óvatosan közelebb léptem hozzá. Szépen lassan ő is rám emelte a tekintetét, és akkor letaglózott a gyönyörű, igéző, tengerkék szempár. Vagy a képzeletem űz velem gúnyt, vagy ez a lány tutira eltévedt. Kizárt, hogy egy ilyen nő engem keressen ebben az isten háta mögötti cellában. Le sem tudtam venni a szemem az ártatlan szeméről, a csókolni való, vérvörösre rúzsozott ajkáról, a feje tetején szoros copfban összefogott, derékig érő gesztenyebarna hajáról. Igaza volt a smasszernek. Kár lett volna kihagyni.

És ez még mind semmi, láttam, hogy a nő szemében ott bujkál a csintalanságra csábító huncutság. Igazi kis bajkeverő is. Remek. Éppen erre van szükségem. Szó, ami szó, megmozdult a fantáziám, és még valami más is a nadrágomban. Elkalandozó gondolataimat félbeszakította lágy, érzéki hangja.

– Szép jó napot, Mr. McGregor! A nevem Nicole, és a mai naptól hivatalosan is én vagyok az új jogi képviselője, persze csak ha maga is úgy akarja – jelentette ki igen határozottan, amitől végigfutott a hátamon a hideg.

Akik idejuttattak, gondoskodtak róla, hogy kihunyjon bennem a remény utolsó szikrája is. Erre itt terem ez a csábos teremtés, azt állítva, hogy birtokolja a szabadságomat jelentő kulcsokat. Egy végeláthatatlan pillanatig meredtem rá, majd közelebb léptem, hogy alaposan górcső alá vegyem. A kitágult íriszéből arra következtettem, hogy a viselkedésemmel felzaklattam.

– Ki maga, és miért akarnak belőlem bohócot csinálni? Ki küldte? – kértem számon a kissé megkésett felbukkanásáért. – Nekem már jó ideje nincs ügyvédem, és ha akarnék is fogadni egyet, nincs rá pénzem – tártam szét a karom tehetetlenül.

– Ne aggódjon! Ez nem csapda. Nem küldött senki, és nem is a pénzért csinálom – szegte fel az állát dacosan, amitől csak még vonzóbb lett.

– Bocsánat, de mennyi idős is maga? – legeltettem rajta a szemem. – Hogy tudna túljárni azoknak a vén rókáknak az eszén, akik engem idejuttattak? Egyébként az ügyemet már hat hónapja lezárták. Húsz évre ítéltek. Félek, nem tájékozódott rendesen, mielőtt ide jött. Én – mutattam látványosan magamra – itt fogok megrohadni, már túl leszek az ötvenen, amikor szabadulok, ha egyáltalán megérem. Elvették a fiatalságom, az egész életem – közöltem vele ingerülten.

– Nem azért jöttem, hogy az önsajnálatát hallgassam. Nem a pszichológusa vagyok, hanem az ügyvédje – pirított rám, amitől kikerekedett a szemem. – Ha ki akar innen jutni, akkor azt tanácsolom, gúnyolódás helyett foglaljon helyet, mielőtt egy árva szó nélkül itt hagynám – emelkedett meg kihívóan az egyik szemöldöke.

Morfondíroztam egy darabig, mert habár a lelkemet már megmérgezte a kétely, felcsillant a remény parányi szikrája.

– Ahogy óhajtja! – adtam meg magam végül.

Elegánsan elém helyezte a dossziémat. Hosszan bámultam, amitől egyre szaporább lett a pulzusom. Ismerős paksaméta volt, a bírósági tárgyalások alatt kínoztak vele eleget.

– Azt ajánlom, sürgősen szálljon le a magas lóról, és hallgasson végig, mert amit mondani akarok, kizárólag magának fontos! Jó, ha tőlem tudja meg, hogy mutatkozik némi remény. A fellebbezés igenis lehetséges, ha új bizonyítékok merülnek fel, és azok egyértelműen alátámasztják az ártatlanságát – harsogta elég határozottan ahhoz, hogy felkapjam rá a fejem.

– És magának van tudomása ilyenekről, mert nekem nincs. – Nem felelt, viszont megjelent a szája szélén egy halvány mosoly. – Hallgatom! – vettem egy nagy levegőt. Amennyire dühített, annyira szórakoztatott is a helyzet. Hónapok óta nem társalogtam senkivel a börtön falain kívülről. Ez a kislány pedig igencsak szemrevalónak bizonyult, és még ha nem is tudott érdemi információval szolgálni, nem akartam, hogy elmenjen.

Hosszú, selymes, gesztenyebarna haja olyan hívogatóan hatott rám, hogy szerettem volna beletúrni, őt magát pedig megragadni, magamhoz húzni, hogy aztán a csábítóan világító kék szemének tündöklő ragyogásában elmerülve csókot leheljek arra a duzzadt, vörös ajkára. A beszűrődő fények hatására a tekintete sötétebb színűre változott, haragos, bosszús arcot vágott, a homloka ráncba szaladt, amitől ellenállhatatlan késztetés ébredt bennem, hogy tovább bosszantsam. Ki akartam élvezni minden pillanatot. Ki tudja, lesz-e az elkövetkező években lehetőségem hasonlóra?

– Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, van a birtokomban olyan megcáfolhatatlan bizonyíték, ami alátámasztja, hogy maga egyáltalán nem vétkes abban, amivel megvádolták?

Vettem egy nagy levegőt, hátradőltem a székemben. Ezeket a köröket már hónapokkal ezelőtt lefutottuk az előző ügyvédemmel, de a körülményeket tekintve, úgy tűnik, teljesen feleslegesen. Borsózott a hátam a gondolattól, hogy újra bízni kezdjek, majd óriásit csalódjak.

– Azt mondanám, naiv – töprengtem látványosan. – Engem már bűnösnek nyilvánítottak, senki sem hinne az ártatlanságomban. Bár hízelgő, hogy egy ilyen helyes lány, mint maga, tenni akar az ügyben valamit, de ez is csak a naivitását igazolja – vontam meg a vállam.

– Nézze, én pontosan tudom, ki az elkövető, és azt is, hogy mindent a maga nyakába varrtak! – suttogta, miközben szúrósan pillantott rám.

Közelebb hajoltam, mert kezdett érdekessé válni a beszélgetés.

– Én tudom, ki volt a felbujtó, de maga ugyan honnan tudhatná? – szegeztem neki a kérdést. Előrehajoltam, hogy folyamatos maradjon a szemkontaktus.

– Azért tudom, mert jól ismerem az illetőt. Ő az apám – hajolt közelebb, és egy aprócska gonosz szikra jelent meg a szemében.

Annyira meglepett, hogy rémülten hátrahőköltem. Úgy néztem rá, mintha maga a Sátán küldte volna hozzám. Hát még sincs vége? Továbbra is gúnyt űznek belőlem. Most azonnal meg kellene fojtanom ezt a nőt.

– Ki… Ki az ördög maga? – dadogtam.

Miért nem hagynak békén? Mit akarnak még tőlem?

– A teljes nevem Nicole O’Brien. Samuel O’Brien lánya vagyok – nyújtotta a kezét, de az agyamat szürke, gomolygó köd borította el. Féktelenül dühös lettem, ezért közvetlenül az arcába hajoltam, amit ő rezzenéstelen ábrázattal állt. Tisztában voltam vele, elég egy rossz mozdulat, és a smasszer, aki tisztes távolságból árgus szemmel követte minden mozdulatunkat, csak a pillanatra vár, hogy lesújthasson rám.

– Miért jött ide? – szűrtem a fogaim között. – Gúnyolódnak rajtam? Unatkoznak? Tovább akarnak gyötörni? Vagy esetleg megalázni? Rúgjunk még egy utolsót abba a balekba! – fújtattam, mint egy felbőszült bika, de valójában rémült vad voltam, aki gyanútlanul azt hitte, ennél rosszabbra aligha fordulhat a sorsa. Tévedtem.

– Samuel művelte ezt magával, nekem semmi közöm nem volt hozzá. Ahogy már jó ideje az apámhoz sincs – lihegte az arcomba. – Az, hogy a nevét viselem, semmit nem jelent – izzott dühösen a tekintete. – Engem az égvilágon semmi sem köt ahhoz az emberhez a nevemen kívül. Talán csak a gyűlölet. És pontosan tudom, hogy maga nem gyilkos, Eric. Éppen ezért nem is félek magától, és ha elfogadja, akkor segíthetek, hogy kijusson innen – emelkedett meg kihívóan az egyik szemöldöke.

Zaklatottan közelebb hajoltam, azt akartam, hogy féljen tőlem, de a szemében nem láttam rettegést, csak magabiztosságot és határozottságot. Démoni nőszemély. Látszik rajta, kinek a lánya.

– Miért van itt? Mi ezzel a célja? – erőltettem magamra némi higgadtságot. Ha csak egy szemernyi igazság is van abban, amit mond, talán tényleg azért jött, hogy segítsen.

– Fellebbezést nyújtottunk be – tolt elém egy papírlapot.

– Ki az a mi? – értetlenkedtem.

– Hát maga és én – bökött a mellkasomra.

– És erről én miért nem tudok? Nem kellett volna ezt nekem is jóváhagyni? – záporoztak a kérdéseim.

– Ó, igen. Meg is tette – felelte határozottan, az aláírásomra bökött, majd közelebb húzta a székét, és alig hallhatóan folytatta. – Volt egy korábban beadott kérelme a fellebbezésre, azt használtam, hogy eljárhassak az ügyében. Ha akadékoskodik, elveszíti élete nagy lehetőségét – intett a szemével a börtönőr felé, aki úgy tett, mintha nem figyelne, mégsem lehettünk biztosak abban, hogy nem számol be a történtekről.

– Ó, valóban. Ez tényleg az én kérelmem – adtam meg magam, majd újra csekkoltam a dokumentációt.

– Bocsássa meg nekem az időzítést, de ha hamarabb jövök ide, hiú reményeket táplálok magában, és ha mégsem hagyják jóvá a fellebbezését… Ugye érti? Most viszont azért vagyok itt, mert nem akartam, hogy váratlanul érje, amikor beállít magáért valaki. Újra tárgyalásra megy. Én pedig kiviszem innen, Eric McGregor, és visszaszerzem magának az elkobzott vagyonát is. Isten engem úgy segéljen!

– Maga miért akar segíteni nekem, hiszen nem is ismer. Mi ebben a jó magának? Azt nem veszem be, hogy értem teszi. Árulja el itt és most, milyen árat kell ezért fizetnem! – követeltem rémülten, ugyanis tudtam, hogy az ő világukban mindennek megvan az ára. Soha többé nem akartam belemenni olyan alkuba, ahol nem ismerem a másik fél indítékait, a szívesség ellenértékét.

– Apám egy bűnöző, sőt egy gyilkos. Hosszú hónapok óta dolgozom együtt a nyomozó ügyészséggel, hogy leleplezzem a gaztetteit, épp a maga ellen elkövetett hasonló aljasságok feltárása a cél.

– Akkor sem értem… Egyelőre nem tudom magát komolyan venni. Gondoljon csak bele a helyzetembe! Már volt itt olyan ügyvéd, aki ugyanígy biztatott, aztán mi lett? Lefizették őt, hogy azt tegye, amit elvárnak tőle. Mi lesz, ha a jövő héten magát is megtalálják majd egy ajánlattal, én pedig továbbra is itt rohadhatok a dutyiban.

– Apám tönkretette az életem, elragadta tőlem azokat, akiket szeretek. Nem hiszem, hogy ezt valaha is jóvá tehetné, bár ez a veszély nem fenyeget minket. Amihez csak hozzáér, elpusztul – feszült meg az állkapcsa, miközben beszélt. Olyanná vált, mint egy felbőszített véreb, aki bármelyik pillanatban átharapja az ember torkát.

Döbbenten néztem rá. Ezek szerint az az alak még a saját családját sem tiszteli. A nő tekintete tele volt indulattal és megvetéssel. Sütött belőle a gyűlölet, ami elég volt ahhoz, hogy komolyan vegyem mindazt, amit mond.

– Nagyon sajnálom, de mitől olyan biztos benne, hogy a kedves papa nem söpri félre az útból magát is, éppen úgy, ahogy engem?

– Nem ismer, éppen ezért ne is becsüljön le engem! – bazsalygott ravaszul. – Tisztában vagyok azzal, mire képes az apám. Amit velem és a testvéremmel tett, az olyan aljas… Jelenleg nincs vesztenivalóm, éppen ezért nem is félek tőle. Mindent és mindenkit elragadott már tőlem. Talán nem tudom sittre vágatni, de ha magát tisztázom, azt nem köszöni meg, és nekem ennyi is megéri – húzta ki magát.

– Kockázatos vállalkozás, amire készül. Valamiért nem szeretném, ha baja esne – méláztam el. – Aki eddig kiállt mellettem, az mind nagyon csúnyán végezte, és ezt nyugodtan értheti szó szerint. Valaki a karrierjével fizetett, de volt, akinek a szerettét ölték meg, és olyat is ismerek, aki a mai napig nyomorék. Ha így nézem, én még olcsón megúsztam. Nem venném a lelkemre, ha a maga… Tudja, mit? Menjen, és felejtsen el! Élje inkább az életét!

Felálltam, elindultam vissza a cellám irányába, de utánam kiáltott.

– Eric McGregor!

Megfordultam, és egyenesen a szemébe néztem.

– Ha akarja, ha nem, ki fog jutni innen, erre mérget vehet, csak egy kis időt kérek – biccentett a fejével.

– Igaza van! Ha máskor nem, húsz év múlva minden bizonnyal kint leszek. Isten vele, Nicole O’Brien! – intettem felé, és már haladtam is tovább az ajtó irányába.

– Csak még egy kérdés! – szólt utánam jóval higgadtabban. – Ha egy héten belül valóban újratárgyalják az ügyét, hajlandó lesz engem komolyan venni?

– Miben is? – biccentettem oldalra a fejem.

– A bosszúban.

– Á! – nevettem el magam. – Szóval meglesz az ára.

– Nem kötelező a továbbiakban támogatnia, de nagy segítségemre lehetne. Az apám félt magától, ezért söpörte el az útból. Ez nekem elég ahhoz, hogy komolyan vegyem magát.

Kapásból nemet akartam mondani, de az sem segített, hogy hosszan rajta felejtettem a tekintetem. Mérlegelj, Eric! Nézzük, mit nyersz azzal, ha vele harcolsz! A legfontosabbat, a szabadságodat. Ráadásul lehetőséged lesz mindenért revansot venni. Vajon mit szólna Samuel, ha megtudná, hogy a lányát döngeted? Mert ha kijutsz innen, az holtbiztos, hogy így lesz.

– Megfontolom az ajánlatát – feleltem ködösen, ám meglepetésemre elém lépett, és csak ekkor vettem észre, hogy a tengerkék szeme a fény hatására búzavirágkékre változott. Ez a lány tényleg nagyon vonzó, emellett még bátor is. Ha a körülmények mások lennének, már az ágyamban lenne.

Megdöbbentem, amikor a kezét újra felém nyújtotta.

– Kezet rá!

Egy percig csak bámultam a törékeny kis kacsóját, majd nem tudtam ellenállni a kísértésnek, megfogtam. Puha tenyerének tapintása, a lány bódító illata furcsa érzésekkel töltött el. Kissé meg is szédültem tőle. Céltudatosan megrázta a kezem, de amikor el akarta húzni, nem engedtem. Szorosan fogva tartottam, miközben az arcát fürkésztem.

– Ha van esze, elfelejt – suttogtam felé. – Ha beleköp az apja levesébe, ki tudja, mire lesz képes. Nekem már mindegy, de maga előtt még rengeteg lehetőség áll. Ne akarjon maga lenni a következő! – próbáltam hatást gyakorolni rá, ám ő huncut mosolyra húzta a száját.

– Ne féltsen engem, tudok én magamra vigyázni! Keményebb fából faragtak, mint gondolná – kacsintott felém.

Elengedte a kezem, majd a tűsarkújában elsétált a vasrácsig. Ott megtorpant, visszanézett rám, majd reményt keltő, magabiztos mosollyal az arcán közölte:

– Egy héten belül újra látjuk egymást, Eric.

Nem válaszoltam, csak megbabonázva néztem utána. Valami határozottan azt súgta, hogy ez a nő életem egy újabb, kemény próbatétele lesz. De az is lehet, hogy ekkor adtam el a lelkem az ördögnek.

Pár perccel később tisztult le csak a kép, és ekkor ép ésszel fel nem foghattam, hogy mehettem bele bármibe is, aminek köze van O’Brienékhez. Biztosra vettem, hogy a kiscsaj közelsége befolyásolta az elmém. Éber leszek, és védekezni fogok ellene. Nem hagyom, hogy az életben még egy nő hülyére vegyen.

NICOLE

Farkascsapda

„Az élet igazságtalan. Amit a szíveddel értelem nélkül szeretsz, azt az elméd megtagadja, mert nem fogja fel, hogy aminek a szíved megadta magát, azt az elméd mindenáron legyőzné. Én pedig követtem, mert győzni sokkal könnyebb, mint szeretni. Egy új játékba kezdtem, amit ugyan ésszel megnyerhetek, de akkor vállalnom kell, hogy a szívem vereséget szenved és örök sötétségbe borul, bármilyen fény is vetül rá.”

(Ezel – Bosszú mindhalálig c. film)

A bíróság épületében várakoztam az Eric McGregor ügyében eljáró bíróra. Épp a kezemet mostam, amikor megakadt a tekintetem a tükörképemen. Farkasszemet néztem magammal, cseppet sem voltam elégedett azzal, amit láttam. Ki vagy te? – ismételgettem, de erre a kérdésre már jó ideje nem találtam választ. Hosszú utat tettem meg idáig. Megrándult az egyik arcizmom, miután belegondoltam abba, ami az elmúlt egy évben történt velem. Tragikus körülmények között vesztettem el a nővérem, majd az anyám. Ennek a sorscsapásnak a nyomai örökre nyomott hagytak az arcomon. Olyan, mint egy kibaszott heg! Az ujjam végigsiklott a bőrömön. Szemmel nem látható ugyan, de én érzem, hogy ott van. Képtelen voltam közömbös maradni. Továbbra is csak tocsogok a trutyiban mindazért, amiért az apám a felelős.

Hirtelen a múltba révedtem, előjöttek a régi emlékek, és azok a pillanatok, amikor még csodálattal néztem fel rá. Gyerekkoromban rajongtam az apámért, és bármit megtettem volna, hogy büszke legyen rám.

A tükörben hirtelen havas táj rajzolódik ki előttem, egy ötéves, cserfes kislány boldogan ugrándozik a fehér hótakaróban. Időnként lehajol, felkap egy marék havat, a feje fölé dobja, hogy felidézze a hóesés pillanatait. Boldog vagyok. Apám mosolyogva hajol le hozzám, lesepregeti rólam a havat, majd nyom egy puszit az arcomra.

– Gyere, Nicole, megtanítalak, hogyan készíts hóangyalt! – engedte el a kezem, majd hátravetette magát a puha, vattacukornak tűnő fehérségben. A keze és a lába sebesen járt a teste mellett, én pedig ámulatba estem a végeredménytől. Hátravetettem magam én is, követtem a példáját. Önfeledt pillanatokat éltünk meg együtt.

Gyorsan megráztam magam, hogy megszabaduljak az emlékektől. Azóta sok minden megváltozott. Apám megmérgezett mindent.

Történt bennem egy törés, de csak négy hónappal ezelőtt eszméltem rá, hogy gyásszal a lelkemben álomvilágba ringatom magam, ugyanis aki ezt a fájdalmat okozta, vígan éli az életét, mindenféle retorzió nélkül. Hol van itt az igazság? Hol van ilyenkor az isteni igazságszolgáltatás? Rá kellett ébrednem: én magam vagyok az igazságszolgáltatás. Talpra kellett állnom végre, és elindulni, hogy lemoshassam magamról a vért és azt a sok szutykot, amit apámnak köszönhettem. Az élet nemcsak mocskos tud lenni, Nicole, az élet bármilyen tud lenni, kizárólag rajtad múlik, merre haladsz tovább. A közömbösséggel nemcsak a fájdalmakat toltam el magadtól, hanem azt is, hogy apámat egyszer felelősségre vonjam. Nem lehetek zombi, akinek nem fáj semmi. Nem tagadhatom meg az átélt kínokat. Szembenéztem hát velük. Bosszút esküdtem. Kapóra jött Eric McGregor. Az elmúlt egy évben alaposan utánajártam apám dolgainak. Megvizsgáltam minden korrupciógyanús ügyet. Ekkor akadtam rá Eric McGregorra, a biotechnikusra, aki hosszas huzavona után sem volt hajlandó megadni az engedélyt egy olyan szerre, amiről úgy gondolta, rossz kezekben halálos lehet. Apám tudta, ha Eric akadékoskodik, azzal milliókat veszít. Nem maradt más választása, el kellett tennie a lefizethetetlen, megvesztegethetetlen férfit az útból, hogy a saját emberét juttassa a hatalmat jelentő székbe. Ennek esett áldozatául Eric McGregor.

Visszasétáltam a bíró szobája elé, és letelepedtem az első székre. Hosszú hetek teltek el azóta, hogy előástam McGregor aktáját. Nem volt kérdés, tudtam, ki kell őt hoznom a börtönből. Nem kis munkámba került áttörni magam az igazságszolgáltatás vastag falain, ám amit a fejembe veszek, azt így vagy úgy, de el is érem. Mások talán meglepőnek találhatták, nekem azonban nem volt kérdés: felül fogják bírálni Eric McGregor ítéletét. Amikor először találkoztam a bíróval, kinevetett, ugyanis esélytelennek találta, hogy jóváhagyják a fellebbezést.

Most sem sieti el a dolgot – pillantottam türelmetlenül az órámra. Feltételeztem, a megvárakoztatásommal hergelni akart, hiszen már többször is nyomatékkal megkért, hogy szálljak le erről az ügyről, ám én nem tettem eleget az olykor fenyegetőnek tűnő kísérleteinek.

Visszaemlékeztem az első alkalomra, amikor végigmért. Kétségem sem volt afelől, hogy miért olyan szívélyes. Tudta már jól, ki vagyok, csak azt nem sejthette, hogy nem abban a csapatban játszom, amelyiknek ő szurkol. Amikor ezzel szembesítettem, szó szerint kidobott az irodájából, és meg akart félemlíteni. Ha a továbbiakban is feszegetem a húrt, nagyon megüthetem a bokám.

Pechje volt. Nem vagyok az az ijedős fajta, engedelmes meg végképp nem. Habár húzta az időt, az arcomra kiült a győzedelmes mosoly, hisz ezúttal nem csaphatta be előttem csak úgy az ajtaját. Olyan sziklaszilárd bizonyítékokat ástam elő, amit már ő sem hagyhatott figyelmen kívül. Az államügyészt az apám lefizette, hogy az igazság sose lásson napvilágot, és nem fukarkodott. Igen kellemetlen lehetett később a megbízójával közölnie, hogy már nem seperheti többé a szőnyeg alá Eric McGregort.

Mosolyognom kellett, elképzeltem, mennyire izzadhatott a fickó, amikor kénytelen volt beismerni, hogy ezt a csatát elvesztette. Képtelen volt tovább tartani a frontvonalat. Büszkén kihúztam magam, ugyanis nem volt egy sétagalopp a fellebbezés. Mindent elkövettek, hogy nehezítsék a védőügyvéd dolgát…, vagyis az enyémet.

Az eset hat hónappal ezelőtt nagyon nagy port kavart, így senki nem szeretett volna újra hozzányúlni. A korábbi bizonyítékokat és a tárgyalás aktáját zárolták, titkosították, így nem férhettem hozzá könnyen, az illetékesek azonban nem ismertek engem. Előttem nem létezett zárt ajtó. Három hónapig tartó kemény meló volt elég anyagot gyűjteni ahhoz, hogy térdre kényszerítsem a legfőbb államügyészt, és rábírjam, ássa bele magát mélyebben az ügybe, és segítsen változtatni a bíró hozzáállásán.

Amikor eldöntöttem, hogy szembeszállok apámmal, komolyan keresztbe akartam tenni a piszkos kis bizniszeinek. Kerestem, hol keresztezhetném az útját, pokollá akartam tenni az életét. Ő egy gátlástalan üzletember volt, aki nem félt ártatlan emberek vérével bemocskolni a kezét, hogy átgázoljon másokon. A legmegbocsáthatatlanabb mégis az volt, hogy a saját családját is hajlandó volt mindezért beáldozni. Szívből gyűlöltem az apám.

Egy hete találkoztam először Eric McGregorral. Nem ismertem őt személyesen, de abban egészen biztos voltam, hogy segítek neki. Aki ilyen elszántan és kitartóan harcolt egy maffiahálózat keresztapja ellen, az nem egy beszari pasas. Megérdemli, hogy a kezem nyújtsam felé.

Elmélázva merengtem, milyen fura is volt az a látogatás. Hónapokig tanulmányoztam a per minden anyagát, dokumentációját és videóját, kielemezve a legapróbb részleteket is. Látásból már ismertem, így nem lepett meg, hogy egy sármos és felettébb jóképű férfival találom magam szemben. A személyes találkozókat mindig érdekesnek találtam. Felszínre jöttek olyan érzések, megérzések, amelyekre érdemes volt odafigyelni. Többnyire már az első találkozásnál tudtam, kiben bízhatok, ki az, akinek csak a szája jár és ki az, akivel vigyázni kell, mert veszélyes. Mindent ki lehet olvasni az emberek szeméből. Nem is sejtették, hogy a szem a legtökéletesebb üzenetközvetítő eszköz. Nem kellett különösebb leleményesség hozzá, hogy hozzáférjek ehhez az adatbázishoz, hiszen az emberek ösztönösen a szemkontaktusra törekednek, ha beszélgetni szeretnének valakivel, és elkerülik a másik tekintetét, ha nem akarnak szóba állni vele, mert mondjuk, nem tiszta a lelkiismeretük, vagy titkolnak valamit. De hogy miről árulkodik Eric McGregor tekintete? A zihált és elhanyagolt külseje ellenére is volt benne valami, ami megfogott. Valami titokzatos, valami vonzó. Az ember azt hinné, ha valakit így meghurcolnak és elásnak egy börtön legsötétebb cellájába, az megtörik, vagy szégyenkezni kezd, de McGregor a tekintetét egyenesen az enyémbe fúrta, nem sütötte le vagy kapta el. Kócos, világosbarna haja és gúnyos mosolya felcsigázott. Emellett hátborzongató érzést váltott ki belőlem, azaz áramütésszerű borzongást, ami végigszaladt a gerincemen, miután megérintett. Különös. Nem tapasztaltam még ilyet, de az is lehet, hogy túl nagy jelentőséget tulajdonítok az egésznek. Egy egyszerű elektrosztatikus feltöltődés lehetett az oka.

Érezni lehetett a pasason a határozottságot, ugyanakkor a kiábrándultságot is. Feladta, már nem is remélte, hogy valaha kijut. És ezzel ő is apám egyik áldozata lett. Szerencséjére azonban jó kapcsolataim voltak. A nyomozóknál ügyködő volt edzőtársam, Zach segítségével – igaz, nem legálisan, de – megszereztem azokat a videófelvételeket, dokumentációkat, amelyek meghamisításával rácsok mögé juttatták a védencem. El kellett ismernem apám leleményességét, amelynek révén két legyet ütött egy csapásra. Egyrészről megszabadult egy idegesítő alaktól, aki veszélyt jelentett a bizniszére, másfelől megfélemlítette a támadóit, példát statuált Eric McGregor elkaszálásával.

A nyomozásaim során megtudtam, hogy apám McGregor társának gyanús halálát, illetve annak körülményeit használta fel. Megfenyegette az acélosan ellenálló Ericet, hogy hasonló sorsra jut, mint a társa, ám ő a megfélemlítés hatására csak még keményebben ellenállt. Közölte apámmal, hogy nem hajlandó felhagyni az eredeti céljával, ami később már a küldetésévé vált: megmenti a világot a szertől, amit apám rá akar szabadítani az emberiségre. Nem adta meg az engedélyeket, sőt előkészített egy publikációt, amelyben kifejtette volna, hogy a maffiahálózat már beszivárgott a gyógyszeripar és az igazságszolgáltatás rendszerébe. Apámnak gyors és hatékony megoldáshoz kellett folyamodnia. Hiteltelenné kellett tennie az őt vádoló férfit, erre a legmegfelelőbb lépés az volt, hogy megvádolta a társa megölésével.

A gyilkosság helyszínén, hála az égnek, volt egy kamera, amely mindent „rögzített”. Csak sajnos nem a megfelelő kezekbe került az anyag. Profi módon megmásították, ezért úgy tűnt, a védencem látható a felvételeken, amint könyörtelen és embertelen módon végez gyanútlan barátjával. A valódi felvételen persze nyoma sem volt Eric McGregornak, vagy annak, hogy valaha is a tett színhelyén járt volna, ellenben az eredeti anyag megtekintése után lelepleződött a valódi bűnös. Nem véletlen hát, hogy titkosították az aktát. Nem volt érdekük, hogy valaki rájöjjön az igazságra.

Az államügyésznek egy hete adtam át az eredeti bizonyítékokat. Ez ugyan nem volt közvetlenül köthető az apámhoz, csak az egyik bérencéhez, de esetünkben már ennyi is elég volt ahhoz, hogy Eric McGregor ügyét újratárgyalják, őt magát pedig szabadlábra helyezzék. Ha sikerül elérnem, hogy újra terítékre terüljön az ügye, akkor arról apám is tudomást szerez majd.

Miközben magamban morfondíroztam, kijött az államügyész-helyettes, én pedig felugrottam a helyemről.

– Ah, ügyvédnő! Az államügyész úr már nagyon várja magát.

Nagyon… Na persze!

– Köszönöm – feleltem röviden, mert nem láttam értelmét, hogy belemenjek a vitába. Elviharzottam mellette, egyenesen az államügyész irodája felé.

Nagyon izgatott voltam, mint mindig, amikor sikergyanúsnak láttam az ügyem, de próbáltam leplezni, mennyire megrészegít a győzelem lehetősége. Nem akartam, hogy olvassanak a gondolataimban, és jobb, ha az ember eleve nem iszik előre a medve bőrére. Féltem, hogy valaki az utolsó pillanatban tudomást szerez a fellebbezésről és tönkreteszi a bizonyítékot. Nem tudtam, kiben bízhatok és kiben nem. Az apám szinte mindenkit megvesztegetett, aki az útját keresztezte. A főállamügyésznek, akihez eredetileg fordultam, igen fejlett volt az igazságérzete. Tudtam, hogy többször is szembekerült már a nagy hatalmú Samuel O’Briennel, így számítottam a támogatására. Középkorú, egyedülálló, őszes férfi volt. Első ránézésre nem lehetett fogást találni rajta, így bátran rálépett bárki tyúkszemére, ám mielőtt minden tökéletesen alakulhatott volna, jött a hír, hogy tragikus kimenetelű balesetben elhunyt.

A döbbenettől tátva maradt a szám. Balesetben? Ezt mással etessék meg. Hát tényleg senki nem látja, hogy mi folyik itt?

Maradt hát az államügyész, akit bár sarokba szorítottam, számítanom kellett rá, hogy bármelyik percben a hátamba döfi a kést. Ahogy meglátott, felcsillant a szeme, és már bele is kezdett:

– Hölgyem, maga tényleg nem nyugszik – nézett rám szúrós tekintettel. – Miért nem adja már fel? Amikor három hónappal ezelőtt erre nyomatékkal felhívtam a figyelmét, szemmel láthatóan nem vett komolyan – szegte fel az állát.

– Én csak a dolgomat végzem – tértem ki az őszinte válasz elől, ami nem lett volna ilyen diszkrét és rövid.

– Kedvelem magát, nem szeretném, ha baja esne – játszotta az aggodalmas államügyészt. – A bizonyíték birtokában, amit benyújtott, napokon belül tisztázzuk Eric McGregort. Az átmenetileg kinevezett főállamügyész nem akarja elhúzni az ügyet, tekintettel arra, hogy McGregor már hat hónapja élvezi az állam vendégszeretetét, habár ártatlan. Árulja el nekem, hol találta ezeket? – hajolt közelebb, mint aki tényleg titkokat készül kicsikarni belőlem. – Remélem, nem illegálisan jutott hozzájuk, mert akkor nem sokat érnek – ingatta hitetlenkedve a fejét. Ezzel burkoltan el is árulta, hol torpedózzák majd meg a fellebbezési kérelmet.

– Ne aggódjon! Nem az apám vagyok. Egyébként pedig, ha a szakértők hitelesítik az eredetiségét, azokat is elkapom, akik részt vettek a hamis felvétel elkészítésében, elrejtésében, de haladjunk szépen sorjában! – legyintettem lazán.

– Maga darázsfészekben kotorászik, azzal, remélem, tisztában van – emelte fel a hangját. Próbált fölényeskedően fölém tornyosulni.

– Ó, hogyne, de egészen biztos maga is így tenne, hisz egy ártatlan férfi élete forog kockán. Azt pedig ugyebár nem hagyhatjuk, hogy egy nappal is többet legyen bent, ha ugye, ártatlan – pislogtam szaporán.

– Nem. Természetesen nem – mondta, de a mimikája és a légzése ellentmondott a szavainak. Idegesen kapkodta a tekintetét, láthatóan ingerülten dörzsölte a tarkóját, és úgy fújtatott, mint a felbőszített bika, aki már alig várja, hogy végigtaroljon a spanyol városka utcáin. – Holnap meg is kezdjük a tárgyalást – köszörülte a torkát.

– Ami azt jelenti, hogy akár már holnap tisztázhatjuk az ügyfelem? – vetítettem előre az eseményeket. – Nem olyan rég értesítettek, hogy a hatóságok elfogták az igazi elkövetőt, akit sikerült vallomásra kényszeríteni – gyötörtem őt tovább.

– Azt majd meglátjuk! – akarta lezárni a beszélgetést.

– Még egy apróság – ütöttem a vasat, amíg meleg. – Mi lesz McGregor elkobzott vagyonával? Visszakapja? – biccentettem oldalra a fejem, habár biztos voltam a válaszában. Csak én is világossá akartam tenni, hogy nem állok le.

– Ez kicsit hosszadalmasabb folyamat lehet – tanakodott.

– Tekintettel arra, hogy jogtalanul ítélték el, kártérítésre is számíthatunk az államtól – szurkálódtam tovább.

– Ha…, ismétlem, ha kikerül a börtönből, megelégedhet azzal, amit elvettek tőle – horkantott mérgesen. Sejtettem is, miért. Nem néznék jó szemmel, hogy ő vitte a bukott ügyet, ami után milliókat gombolnak le az államtól.

– De ha lehet, gyorsított eljárásban – ostoroztam.

– Szerencsés fickó ez a McGregor – vett alaposan górcső alá. – Mivel érdemelte ki a maga figyelmét? Hónapok óta mással sem foglalkozik, csak vele – mondta tettetett csodálkozással.

– Éreztem, hogy valami nem stimmel az ügyével. Végig láttam a szemén, hogy igazat mond. Nem hagyott nyugodni a gondolat, és egyre inkább arra a meggyőződésre jutottam, hogy tényleg ártatlan. Ennyi – vontam meg hanyagul a vállam.

Összeszűkült a szeme.

– Akkor holnap magát és az ügyfelét is várom a bíróságon, ügyvédnő – jelentette ki, ezzel is jelezve, hogy ideje távoznom.

– Nagyon köszönöm, hogy fogadott – nyújtottam felé a kezem.

Ahogy kiléptem a bíróság épületéből, egyenesen a börtön irányába indultam. Alig vártam, hogy leessen az álla az én hitetlenkedő ügyfelemnek.