Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99130-372-5

ISBN e-book: 978-3-99130-373-2

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Aberrant Realities, Yuri Arcurs | Dreamstime.com; Gary Hun

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1

Kajánfa volt az állomás neve, ahova Móricék a vonattal megérkeztek. A katonai egyenruhás, aki a Kiegészítő Parancsnokság állomásánál felszállította a bevonulókat a személyszállító vagonokra, most hangosan közölte velük, hogy itt az úticél, szálljanak le mindannyian. A négy vagon, ami csak az ő szállításukra volt a vonathoz csatolva, hamar kiürült.

A leszállás után felsorakoztatták őket. Volt is egy kis lökdösődés, mert a bevonulók egyik része úgy akart helyezkedni, hogy jobban lásson, a másik része meg inkább a háttérbe húzódott. Az egyik egyenruhás – olyan őrmesterféle – név szerint szólítva csoportokra osztotta őket, ezután fel kellett mászniuk a rájuk várakozó ponyvás katonai teherautókra. A padokon szorosan egymás mellett ülve egykedvűen bámulták egymást. El voltak foglalva a saját gondolataikkal, nem tudták, mi vár majd rájuk a laktanyán belül.

Móric kissé idegesen nézegetett körbe. Egyetlen ismerős arcot sem látott azon a teherautón, és nem tűnt egy vidám társaságnak, akikkel együtt utazott. Úgy nézett ki, hogy mindenki magába zárkózva várja a fejleményeket.

Amíg zötykölődtek, végiggondolt az eddigi életének mind a tizennyolc évén, a gyerekkorától, amit falun töltött, egészen addig, amíg a fővárosba költözött. Úgy vélte, hogy az élet még sok meglepetést fog tartogatni a számára; bár eddig is voltak váratlan helyzetek, amiket meg kellett oldania, ez a behívó egy igazi kihívásként érte. Talán jobb is így – gondolta –, hogy mihamarabb túl lesz a kötelező sorkatonaságon, hogy azután maga oszthassa be az élete további részét. Csak ez az ismeretlenbe való utazás idegesítette, mert úgy érezte, hogy itt előre nem látható dolgok történhetnek vele.

Eddig jutott a gondolataiban, mikor megérkeztek a célhoz. A laktanya kétszárnyú kapuja kovácsoltvasból készült, egyszerű, kör alakú mintázatokkal, belül sorompó, amit egy piros karszalagos honvéd az égnek emelt, hogy a teherautók beférjenek alatta. A kerítésen belül öt fabarakk sorakozott szépen egymás mellett, előttük egy jókora üres területtel, amit égbe nyúló jegenyefák öveztek. Erre a helyre hajtott be a konvoj, és az autók szépen beálltak egymás mellé.

Az őrmesterféle hangosan, de egyáltalán nem bántó hangnemben intézkedett:

– Kérem, szálljanak le a gépkocsiról!

Nocsak, lepődött meg Móric, itt egészen kulturált parancsnokok lesznek? Az eddigi, hallomásból ismert katonai történetek, amiket a már leszerelt férfiaktól hallott, egészen másról szóltak.

Lelépegettek a platóról a kis vaslétrán, ami erre a célra volt minden autóra rendszeresítve, néhányan meg leugráltak, és ösztönszerűen sorba próbáltak rendeződni.

Egy elegáns egyenruhában levő, magas növésű, sasorrú tiszt előtt kellett felsorakozniuk, aki bemutatkozott, miközben összedörzsölte a két tenyerét. Móric ezt már gyanúsnak találta.

– Karvaly alezredes vagyok, a zászlóalj törzsfőnöke!

Már a neve sem tetszett, nemcsak a beosztása. Móric meg is hökkent, mert törzsfőnökkel eddig csak indiánregényekben találkozott. Körbenézett, hogy mi van, ám a többieken nem látott csodálkozást, de benne csak mocorgott a gondolat, oldalba is bökte a mellette levőt.

– Ha már itt is van törzsfőnök, akkor azért remélem, hogy nem tomahawkokkal kell majd harcolni a Néphadseregben!

A közelében levők hangosan felröhögtek. Nem gondolták, hogy ebből még baj is lehet, mert ez olaj volt a tűzre. Az alezredes szeme villámokat szórt

– Volt röhögni? Kaptak olyan parancsot, hogy röhögjenek? Nem kaptak! Akkor pedig töröljék le a mosolyt a pofájukról! Itt csak azt tehetik, amit parancsba kapnak, világos? A parancsot pedig megbaszni nem lehet, mert attól csak sokasodik, ezt jól jegyezzék meg! A katona nem kérdez, hanem végrehajt! Na! Önök a Magyar Néphadsereg elit alakulatának, az Elhárításnak a tagjai lesznek, úgyhogy becsüljék meg ezt a pozíciót! Most pedig átadom a szót a parancsnokaiknak. Ők helyezik el magukat a barakkokban, és tőlük tudják meg a további teendőiket – azzal otthagyta őket.

Azannya! Elhárítás! Ez igen! Szinte mindenkin látszott a meglepetés. Többen ki is húzták magukat, és büszkén néztek körbe. Móric sem tudta mire vélni a dolgot. Valahol belül azért volt valami kételkedés benne, mert Karvaly alezredes beszédmódja egyáltalán nem illett abba a képbe, amit az elhárításról gondolt, de aztán elhessegette a gondolatot.

Az újabb tiszt, aki átvette a szót, egy középkorú, sportos kiállású, bajuszos férfi volt, egy-egy aranycsillag virított a váll-lapjain.

– Holló hadnagy vagyok, az első század első szakaszának a parancsnoka, meg minden. Most el lesznek osztva szakaszokra és rajokra. Egy rajba tíz ember kerül, egy szakaszt pedig négy raj fog alkotni. Remélem, hogy csupa karakán gyerek kerül ide a szakaszomba, meg minden, mert maguk még gyerekek. Itt válnak majd igazán férfiakká, meg minden. A három hónapos kiképzés után maguk lesznek a Magyar Néphadsereg legfaszább katonái, meg minden. Itt megismerik majd a harcmodort. Megtanulnak lőni, aknát telepíteni és egymásért küzdeni. A rajparancsnokok elmondják, hogy ki melyik körletbe kerül, meg minden.

Móric el is nevezte magában Megminden hadnagynak, aztán arra gondolt, hogy vajon a ranglétra hányadik foka kell itt még, mire végre a helyükre rendeződnek a dolgok.

Miután Megminden hadnagy elment a csapattól, megszólalt egy hang, de nem lehetett látni a tulajdonosát, csak azoknak, akik legelöl álltak.

– Pocok őrvezető vagyok, az első század első szakasz első rajának a parancsnoka, egyben Holló hadnagy helyettese is.

Az őrvezető alacsony növésű volt, és mint később kiderült, azok közé az emberek közé tartozott, akik ha hatalmat kapnak, akkor nagyon gonoszak tudnak lenni, mintha ezzel akarnák kompenzálni a testméretük miatti hiányosságukat.

– Most tíz nevet olvasok föl. Aki hallja a sajátját, az hangos „jelen” kiáltással jelezze és lépjen ki a sorból ide mellém, balra! – mondta, miközben a kezével jobbra mutatott.

– Ők lesznek az első század első szakaszának az első raja!

Mikor megvoltak tízen, félreálltak oda, ahova az őrvezető mutatott. Köztük volt Móric is. Akkor újabb tíz nevet mondott, azok lettek a második raj, aztán a harmadik és a negyedik.

– Most pedig fogják a cuccaikat, és irány utánam a körletbe!

A többieket otthagyták a téren, hogy őket is elosszák a parancsnokaik.

A körletekben, vagyis a barakkokon belül, Pocok őrvezető mindenkinek kijelölt egy-egy vaságyat és egy vasszekrényt. Ezután sorban ki kellett menni a ruharaktárhoz, ahol gyakorló katonaruhát adott a raktáros a kezükbe. Mielőtt azonban átöltöztek volna, még átestek egy egyszerű egészségügyi protokollon. A civil ruhát le kellett venni, belerakni egy papírzsákba, a zsákot le kellett zárni, meg kellett címezni az otthoni címükre, hogy postán hazaküldhessék őket. Azután így, meztelenre vetkőzve sorban előremenni az előtérben álló felcserig, ott megfordulva előrehajolni, a farpofákat széthúzni, eközben a felcser egy marék matadort vágott a seggükbe. Aki közben a lábai közt hátranézett, az kapott az arcába is belőle. Ezután, immár fertőtlenítve, lehetett „angyalbőrbe” bújni. A katonai uniformisban teljesen egyformának tűnt mindenki. Mikor mindezeken túl voltak, Pocok őrvezető kiadta a parancsot:

– Hajvágáshoz sorakozó!

Móric nyugodtan várt, mert a behívóparancsban az volt, hogy 4 centis hajjal kell megjelenni, de ő ezt nem bízta a véletlenre, ezért 3 centisre vágatta. Mint kiderült, ezért is kár volt, mert az itteni figaró fejenként 10 forintért kivétel nélkül mindenkit kopaszra nyírt. Ekkor az újabb fejformák miatt még egységesebbnek látszottak.

Abban a körletben, ahol Móric is helyet kapott, negyven katona fért el, ami eléggé zsúfoltnak számított, de hát a hadsereg nem szálloda. Így kezdtek el megismerkedni egymással és a környezetükkel. Először csak tétován nézegettek körbe, aztán lassacskán szóba is elegyedtek néhányan, majd még többen csatlakoztak, így alakultak ki kisebb, beszélgető csoportok.

Móric félrehúzódva figyelte a többieket. Ismerős arcokat keresett. Rövidesen fel is fedezett egyet, akit a sorozáson látott. Nagydarab parasztgyerek volt az illető, és amikor az egészségügyi vizsgálatot végezték rajtuk, a nagydarab pucéran előrehajolva mutatta, hogy nincs aranyere, a vizsgáló orvos rászólt:

– Ember! A maga segge szaros!

Mire az illető:

– Mér, milyen legyen, mákos?

Akkor jót röhögtek rajta. Móric most is elmosolyodott, ahogy eszébe jutott az eset. Aztán meglátott egy másikat is. Középtermetű, vékony, szemüveges srác volt, egy másik szemüvegessel beszélgetett. A sorozáson, a vizsgálaton állt előtte. Egy tábláról kellett olvasni a piros vonal alatti egyre kisebbedő számokat. Móric rövidlátó volt. Szemüvege is volt gyerekkorában, de a focizás miatt nem használta. Mindig letette a fűbe, így aztán valamelyikük a játék közben sikeresen széttaposta. Kicsit örült is neki, hogy nincs, így egy gonddal kevesebb lett. Most azonban nagyon kellett volna, de hát nem volt. Így aztán megjegyezte az előtte álló által leolvasott számokat, és ahogy ő következett, bemondta emlékezetből, ezzel megúszta ezt is.

A szemüveges srác észrevette, hogy nézi, feléje fordult, aztán elindult hozzá.

– Szevasz! Ismerősnek tűnsz, honnan jöttél? – kérdezte, mikor odaért hozzá.

– A sorozáson találkoztunk, a szemvizsgálatnál. Móric vagyok, téged hogy hívnak?

– Glukker Áron.

– Glukker?

– Aha, de a haverok csak Gukkernek hívtak, tudod, a szemüvegem miatt.

– Gukker? – mosolyodott el Móric. – Honnan jöttél?

– A nyugati határszélről. Vas megye.

– Vazs megye, Vazsvár, ott terem a legvár! – Móric mosolyogva említette a vasi tájszólásról ismert szlogent.

– Ja! – nevetett fel Gukker. – És te?

– Budapestről. Sokan, sokfelől jöhettünk így össze.

– Hát, igen. De már csak két év, aztán leszerelünk!

Nevettek. Még nem tudták, mit hoz ez a két év, de próbáltak jó képet vágni hozzá.

Pocok őrvezető az egész szakasznak sorakozót rendelt el a barakk előtt. A felsorakozás után kiválasztották őket nagyság szerint. A legmagasabbak álltak a rajok legelején, a legkisebbek pedig leghátul – akár az orgonasípok.

– Na, honvéd elvtársak, először is ezt a felállást jegyezzék meg! Mindenki emlékezzen a pontos helyzetére, mert ha sorakozót rendelek el, mindig ez lesz a helyük! Ha azt mondom, hogy „oszolj”, akkor szétszélednek, ha pedig azt parancsolom, hogy „sorakozó”, akkor mindenki minél hamarabb találja meg, ahol most áll! Ezt fogjuk most gyakorolni.

Így is volt. Többszöri „oszolj”, és „sorakozó” parancs után kezdték megtalálni a rendes helyüket. Móric, középtermetű lévén, az első raj negyedik embere lett. Mikor az őrvezető látta, hogy a csapatban mindenki érti és tudja már, hogy hol a helye, a „sorakozó” parancs után eléjük állt

– Most elmondok néhány fontos dolgot, ezeket jól jegyezzék meg!

Mindenki feszülten figyelt.

– Mától kezdve elfelejtik a keresztnevüket. Itt mindenki a vezetéknevét használja, hozzátéve, hogy honvéd. Ha valaki valamit kérdezni akar, akkor engedélyt kell kérnie a kérdezésre. Ha például tőlem akar kérdezni valamit, akkor azt mondja, hogy „őrvezető elvtárs, Kutyafasza honvéd, kérek engedélyt kérdezni!”, mire én azt mondom, hogy „az engedélyt megadom, kérdezzen”, akkor kérdezhet! Világos?

– Világos! – vágta rá a szakasz.

– Rossz válasz! Nem azt válaszolják rá, hogy világos, hanem azt, hogy értettem!

– Értettem! – mondták most már helyesen.

– Na, akkor most néhány szó a rendfokozatokról. Egyelőre a négy legegyszerűbbet mondom. Maguk honvédek, mert nincs magukon csillag. Az én zubbonyom gallérján van egy csontcsillag, ez az őrvezető jele. Ha kettő lenne, akkor tizedes lennék, ha pedig három, akkor szakaszvezető. Egyelőre ennyit kell megjegyezniük, aztán néhány nap múlva majd megtanulják az egészet, egészen a hadseregtábornokig. Na. Most pedig azt fogják gyakorolni, hogyan kell egyszerre lépnie az egész szakasznak. Az „egy-kettő-egy” vezényszóra a „bal-jobb-bal” lábbal való lépés felel meg. Tehát, amikor azt mondom, hogy „szakasz, vigyázz”, akkor kihúzzák magukat, és a „lépés indulj”-ra először bal lábbal lépnek ki. Utána folyamatosan mondom, hogy „egy-kettő-egy” „bal-jobb-bal”, és így teszünk néhány kört a gyakorlótéren. Mikor azt mondom, hogy „szakasz, állj”, akkor még kettőt lépnek előre, és megállnak.

Ekkor megszólalt egy hang a szakasz közepéből:

– Őrvezető elvtárs, Kutyafasza honvéd, kérek engedélyt kérdezni.

A szakasz felröhögött. Pocok egy pillanatra meghökkent.

– Magát Kutyafaszának hívják?

– Jelentem, nem.

– Akkor mit pofázik nekem hülyeséget? A Kutyafaszát átvitt értelemben mondtam. Annak a helyére kell a rendes nevét betenni. Hogy hívják magát?

– Csillag honvédnak.

– Ezt úgy mondjuk helyesen, hogy „őrvezető elvtársnak jelentem, engem Csillag honvédnak hívnak”. Ismételje meg, hogy mit akar, de most már helyesen.

– Őrvezető elvtárs, Csillag honvéd, kérek engedélyt kérdezni.

– Na, ez az. Kérdezzen!

– Azt kérdezném az őrvezető elvtárstól, hogy melyik bal lábával lépjen először az, akinek kétballába van?

Pocok olyannak tűnt, mint aki nem hiszi, hogy jól hall.

– Mi van?

Apró kuncogások hallatszottak a szakaszból.

– Szóval, melyik ballábával lépjen először az, akinek kettő ballába van? – ismételte meg Csillag.

– Magának kettő van? – tért magához lassan Pocok.

– Jelentem, igen. Legalábbis a fociedzőm azt állította rólam.

– Na akkor, Csillag honvéd, hozzám! Lépjen ide ki elém!

A többiek félrehúzódtak előle, így könnyebben odaért az őrvezetőhöz.Móric kezdte élvezni a helyzetet. Nem tudta, hogy Csillag hülyéskedik, vagy komolyan gondolja, amit mond, de örült, hogy lazult egy kicsit az eddigi feszült hangulat.

Pocok ránézett Csillag jobb lábára.

– Érdekes – körbejárta a katonát –, szóval ez is bal láb lenne?

– Jelentem, ja.

– Akkor mért van rajta jobblábas bakancs? – kérdezte, de már sokkal hangosabban, mint előtte. – Hányas lába van magának?

– Jelentem, negyvenhármas.

– No, akkor irány a századraktár, ahol kér a raktárostól ehelyett egy negyvenhármas ballábas bakancsot, felhúzza, és futólépésben visszasiet ide a többiekhez. Futás indulj! A többieknek addig helyben járás, hogy ne unatkozzanak.

Eltelt egy negyedóra, mire Csillag, kissé furcsán szedve a két ballábát, visszaért hozzájuk. Pocok megszemlélte, elégedetten bólintott, aztán folytatni kezdték az egyszerre lépés gyakorlását. Mentek szépen körbe-körbe, Pocok pedig ment mellettük vezényelve, és Móricnak kezdett tetszeni a dolog. Amint egyszerre léptek, volt benne valami olyan érzés, mintha valahogy ez az egyszerre mozgás kezdené egységessé kovácsolni őket. Még tettek egy kört, aztán az őrvezető „szakasz, állj”-t vezényelt. Megálltak.

– Eddig egészen jól teljesítettek. Ezért jutalomként elmegyünk ebédelni. Tehát szakasz, vigyázz. Lépés indulj! Egy-kettő-egy, egy-kettő-egy.

A kaja tökmindegy, mi volt, mert alig csak leültek az asztalhoz, hogy magukhoz vegyék, de annyira forró volt, hogy várni kellett, hogy ehetővé hűljön. Egy perc múlva azonban felhangzott a parancs:

– Első század első szakasz. Egészségükre az ebédet. Föl, vonulj ki!

Így az első közös étkezés elmaradt, éhesen sorakoztak az ebédlő előtt. A barakkjukhoz vezető úton visszafelé tartva, miután a szakasz már egyszerre lépett, akkor Pocok váratlanul megcserélte az egy-kettő-egyet kettő-egy-kettőre, így a szakasz fele, követve a vezényszót, sasszézott, hogy korrigálja a lépést. A másik fele meg bokán rúgta vagy az előtte haladót, vagy saját magát, és összekeveredve néhányan el is estek, nem kis örömöt szerezve ezzel neki. A szakaszban még benne volt az elmaradt ebéd miatti sokk, amit most még tetézett is Pocok ezzel a húzással. Móric ekkor elgondolkodott, hogy vajon az őrvezető anyukája hogyan érezheti magát azokban a pillanatokban, mikor egy egész szakasz vonja kétségbe az erkölcsösségét és a nemi identitását. Úgy nézett ki, hogy Pocok élvezi, ha kibaszósdit játszhat a szakasszal, ezért, bár csak rajparancsnok volt, a szakaszparancsnokhelyettesi pozíciót is gyakran gyakorolta, hogy minél több katona orra alá törhessen borsot.

A szakasz aztán tanult ezekből: például aznap este, vacsorakor, már mindenki forrón ette a kaját, mert senki nem akart éhen maradni.

Az alapkiképzés alatt nagyon sokat tanultak a katonaéletből, harcmodorból, küzdeni tudásból. Hamar hozzászoktak a reggeli tornához, a korai ébresztőhöz, és lassan átvették a katonaság rendjét. Megtanulták, hogyan kell beágyazni szépen maguk után. Aztán egy hosszú madzaggal belőni, hogy az egy sorban levő összes ágyon „zsinórban” legyenek a párnák. Esténként összehajtogatni a katonaruhát a stokin, azon a négylábú kis hokedlin, kipucolni a bakancsot, amit itt surranónak hívtak, hogy – Pocok őrvezető szavaival élve – „úgy ragyogjon, mint a tücsök picsája”. Aztán megjegyezte, hogy itt mindenkinek rendelkeznie kell vécépapírral, „mert a katona nem újsággal, hanem vécépapírral törli a szaros valagát”.

Így teltek a napok kúszás-mászással a hóban, fagyban. A laposkúszást gyakorolták egy erre a gyakorlatra berendezett területen. Jól össze kellett húzni magukat, mert ha nem lapultak le eléggé a hóra, akkor bizony a hátukon érezték a föléjük kifeszített szögesdrótok tüskéinek a nyomait. Oda-vissza kellett mászni, többször egymás után, és mikor Pocok őrvezető látta, hogy már eléggé kifárasztotta a csapatot, akkor pihenőt rendelt el.

A gyakorlatozások közben kezdték egyre jobban megismerni egymást. Barátságok szövődtek, s voltak köztük, akik már megnősültek, és azt remélték, hogy egy év múlva leszerelnek, ha megszületik a második gyerekük.

Móricnak nem voltak ilyen gondjai. Egyedülálló volt még, nem akarta magát idő előtt elkötelezni senkinek. Két év hosszú idő, az alatt sok minden történhet.

Egyik kora reggelen erős szirénaszóra ébredtek.

– Riadó! Riadó! – üvöltötte az alegységügyeletes. Tizenöt percük volt, hogy az ágyból kiugorva és beöltözve a barakkok közti térre érjenek. Senki nem tudta, mi történt. Néhányan már a NATO-támadást és háborút emlegettek, úgyhogy be voltak szarva rendesen. A gyakorlótéren a létszámellenőrzés után Holló-Megminden hadnagy hangja hallatszott.

– Gépkocsira!

Miután felszálltak, elindultak a pirkadatban. A laktanyától körülbelül két kilométernyire megálltak.

– Gépkocsiról! – hangzott a parancs

Leugráltak, és sorba rendeződtek. Egy kis katonai terepjáró kanyarodott melléjük, és a századparancsnokuk, Szegi százados lépett ki belőle. Szegi ötven év körüli, kissé pocakosodó, középtermetű férfi volt, aki miután körbenézett, kedvesen és barátságosan a következőket mondta:

– Na, idefigyeljenek, gyufafejűek. Önök a Varsói Szerződés keménytökű katonái. Azért lettek az Elhárításhoz beosztva, hogy ezzel is jelezzük, mennyire fontosak maguk nekünk és a Néphadseregnek. Most megkapják az első nagy elhárítási feladatot.

Hű, a mindenit! Várakozó álláspontra helyezkedtek, kíváncsiak lettek. Annyira egységesnek látszottak már, hogy azt gondolta Móric honvéd, a NATO, mint ellenség, térden állva könyörög majd az életéért, ha összecsapásra kerül a sor.

A százados folytatta:

– Mindenki derékszíjának a jobb oldalán van egy táska, amiből kilóg valami, és az nem a farkuk. Keményebb. Az pedig nem más, mint a gyalogsági ásójuk fanyele. Most mindenki nyissa ki a táskát, húzza elő az ásót és tartsa fel, mint egy kardot.

Te jó ég – gondolta Móric –, mi lesz ebből? Aztán eszébe jutott a bevonulásnál, a törzsfőnök bemutatkozásakor a tomahawk. Most tomahawk helyett gyalogsági ásó volt a kezükben.

Ezzel fogjuk szétverni az ellenséget? – kérdezte magában.

– A cél itt van nem messze – folytatta az százados, és előremutatott. Mindenki meresztgette a szemét, de az előttük levő dombtól nem láttak semmit. Valószínűleg a domb mögött lehet – gondolták.

– Szakaszparancsnokok, hozzám!

A szakaszok parancsnokai Megminden hadnaggyal az élen feszes léptekkel sorakoztak fel a százados előtt. Röviden közölte velük a további teendőket, amit azok átadtak a rajparancsnokoknak. Pocok is a raja elé lépett, és közölte a parancsot, amiből kiderült, hogy az ellenség nem a domb mögött van, hanem maga a domb.

– Előre teljes harci díszben, és mérni fogom, mennyi idő alatt tudják ezt a dombot elhárítani.

Az „elhárítás” eltartott egész késő délelőttig. A rajok felváltva dolgoztak, mert a talaj fagyos volt – január közepe lévén –, ezért a rövid nyelű gyalogsági ásó jól megdolgozta a tenyerüket és a derekukat. Így aztán a domb odébb került vagy harminc méterrel. A „hadművelet” után újra sorakozót rendelt el a százados.

– Na, porosfülűek. Szép munka volt. Biztosan elfáradt a kezük. A lábuk viszont nem, ezért irány a laktanya.

– Lépés indulj! – vezényelte Pocok, és elindultak gyalog visszafelé.

Móric honvéd ekkor azt kérdezte magában, hogy vajon mennyi eszement baromságot kell elviselnie még a leszerelésig előtte levő két évben.

A két kilométeres gyaloglás után fáradtan masíroztak be a kapun. Aznap már nem volt több kiképzési gyakorlat, de este nem kellett ringatni senkit, hogy elaludjon. Móric, mielőtt elaludt, a plafont nézte. Elhárítás. Az. Dombelhárítás. Mekkora kibaszás ez! Ilyenek jártak a fejében, aztán lassan elszenderedett.

Egyik napon, mikor Pocok ebédre vitte a szakaszt mellettük lépkedve, és szépen rakták a lábukat az „egy-kettő-egy”-re, egyszer csak megszólalt:

– Emberek, nekem most olyan nékom van.

A szakasz persze ebből nem értett semmit. Azok közül, akik elöl meneteltek, meg is szólalt az egyik katona.

– Mije van az őrvezető elvtársnak?

– Nékom. Érti? Nékom. Dughat-nékom.

– Akkor dugja az orrát a seggembe! – jött egy másik hang a szakasz közepe felől.

Valaki felröhögött, de a többiekben meghűlt a vér ekkora szemtelenség hallatán. Néhányan el is botlottak.

– Mi van? – hördült fel a kis ember. – Szakasz, állj! Helyben járás.

Míg az emberek egyhelyben topogtak, Pocok átment a szakasz másik oldalára.

– Ki volt az? – üvöltötte.

A csend dermesztő volt abban a percben.

– Kérdeztem valamit. Ki volt az, aki beszólt nekem?

Senki nem válaszolt. Elkezdte egyenként kérdezgetni őket, kezdve az első raj első emberével.

– Maga volt?

– Jelentem, nem én voltam.

– Akkor maga? – szólt a következőhöz.

– Jelentem, én sem.

Móric a negyedik volt a rajban, és mikor a harmadik katona is nemmel válaszolt, rá került a sor. Gondolta, ha az őrvezető egyesével végigkérdezi a szakaszt, mire a végére jut, le fog telni az ebédidő, ezért így szólt:

– Jelentem, én voltam.

A szakaszon mintha egy megkönnyebbült sóhaj futott volna át.

– Szóval maga. No, akkor harchoz!

Móric a parancsra hasra vágta magát.

– Laposkúszás előre!

Elkezdett kúszni a havas, latyakos aszfalton, majd a következő parancsra megfordult, és visszakúszott a szakaszhoz. Aztán felállt és beállt volna a helyére, mikor Pocok ott termett mellette és a fülébe ordított volna, de nem ért fel odáig.

– Remélem, ez elég volt, hogy megtanulja a tiszteletet a fölöttesével szemben. Na. És most irány a körlete, és tegye tisztába magát! A többieknek irány az ebédlő, lépés indulj!

Így az aznapi ebédje kimaradt. Nem is foglalkozott vele tovább, inkább örült, hogy legalább a többiek meg tudnak kajálni. Megfürdött a hideg vízben, átöltözött a másik gyakorlóruhájába, leült az ágyára, és halkan nevetett magában, hogy milyen érzés hülyének lenni.

A sok gyakorlás, amit alaki kiképzésnek hívtak, végül meghozta a gyümölcsét. Mindenki tudta már a helyét, és ha parancsként elhangzott a „sorakozó”, akkor pillanatokon belül kialakult a szakasz.

Így telt az idő, mikor egy napon az egyik katona fontos hírrel érkezett be a körletbe:

– Fiúk! Ma megkapjuk a fegyvereinket! De nem ám azt a karabélyt, amit az öreg katonák használnak, hanem az egész zászlóaljnál kicserélik ívtáras sorozatlövő géppisztolyokra a régi dióverőket.

Dióverőnek nevezték azokat a hosszú csövű, egylövetű fegyvereket, amiket még a bevonulásukkor láttak az öregkatonák hátán, akik éppen laktanyaőrségben voltak. Na, erre beindult a nyüzsgés, hirtelen mindenki nagyon kíváncsi lett. Rövidesen megérkezett Pocok őrvezető, kezében eggyel. A raj összegyűlt a bemutatóasztal körül. Az őrvezető arra tette le. Mielőtt azonban megkezdte volna a tanítást, elmondott egy általa nagyon fontosnak ítélt dolgot.

– Maguk abban a szerencsés helyzetben vannak, hogy a szocialista Néphadsereg egyik legfontosabb alakulatának a tagjai lehetnek. Magyarán szólva emelt fővel fogják eltölteni azt a két évet, amit magukra szabott pártunk és szeretett kormányunk. Persze, csak azután, miután túl lesznek az alapkiképzésen.

Hát, a dombelhárítás után már kétségeik támadtak efelől… Az őrvezető ezután ráterelte a szót a fegyverre. Kezébe vette, és fennhangon ismertetni kezdte:

– Ez egy AMD 65 mintájú ívtáras gépkarabély, az AK 47-es továbbfejlesztett változata. Szovjet találmány, de most már mi, magyarok is gyártjuk. Amint látják, fekete színe van, egyébként mindegyik egyforma. Azzal fogják megkülönböztetni, melyik kié, hogy bele van ütve egy négyjegyű szám erre a bizonyos helyre – és rámutatott a fegyver megfelelő részére. – Ezt mindenki jegyezze meg, mert az lesz a sajátja ebben a két évben, míg katonaként szolgál – majd folytatta volna, de megszólalt egy hang a háttérből:

– Őrvezető elvtárs, megnézhetem közelebbről?

– Még nem kapott rá engedélyt, hogy kérdezhet, de most kivételt teszek. Mire kíváncsi?

– Hát arra, hogy hol látható rajta az a matyóhímzés.

– Miféle matyóhímzés? – kerekedett el a szeme Pocoknak.

– Az őrvezető elvtárs mondta, hogy hatvanöt minta van rajta, szeretném megszámolni.

– Az, hogy 65 mintájú, az azt jelenti, basszameg, hogy ezerkilencszázhatvanötben tökéletesítették olyanra, amilyen ez itt az orra előtt – azzal körülnézett.

– Van még ilyen hülye maguk között?

Ekkor egy kis csend támadt, a kérdező katona is körülnézett.

– Úgy látom, nincsen. Egyedüli vagyok – felelte mindenki megnyugtatására. A többiek érdeklődve figyeltek, főleg mikor látták, hogy az őrvezető kezd kijönni a sodrából.

– Hogy hívják magát, balfaszkám?

– Hadnagy Oszkár.

Néhányan felnevettek, bár azt pontosan nem tudták még akkor, hogy a hadnagy mennyivel rangosabb, mint egy krumplivirágos őrvezető, de azzal mindenki tisztában volt, hogy a hadnagy, mint rendfokozat, egy tisztet jelent. Az őrvezető érezte, hogy mellé nyúlt, és megpróbálta valahogy kimenteni magát belőle.