„Marshall habozás nélkül tesz fel merész kérdéseket, és kíméletlen válaszokat ad rájuk. Megközelítésmódja egyszerű, de hatékony. Tíz, részletes térképekkel kísért fejezetben fedi le Földünk minden régióját és vázolja fel a globális erőviszonyokat. Mindegyikben arról beszél, hogy a földrajzi adottságok nemcsak a történelmünket alakítják, hanem a sorsunkat is. A földrajz fogságában tömör és hasznos geopolitikai útmutató egyre bonyolultabbá és áttekinthetetlenebbé váló világunkban.”

Adam LeBor, Newsweek

„Marshall remekül és gyakorlottan navigál a geopolitika fő- és mellékáramlataiban.”

Financial Times

„Marshall makacs ragaszkodása ahhoz, hogy a földrajz »lencséjén« keresztül szemlélje a világot, rákényszerít bennünket, hogy friss szemmel tekintsünk a térképekre – ezek nem csupán a tájékozódás eszközei vagy műalkotások, de irányjelzőként is szolgálnak az országok közti, sokszor bonyolult és kényes kapcsolatokban.”

The New York Times Book Review

„Világossá teszi, milyen szörnyű árat kellett fizetnie a világnak azért, mert egyes európai hivatalnokok úgy döntöttek, nemzetállamokat hoznak létre úgy, hogy a határok meghúzásakor teljesen figyelmen kívül hagyják a kulturális földrajz szempontjait.”

Washington Post

Fordította Makovecz Benjamin

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte és a második kiadás új részeit fordította Zsuppán András

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tim Marshall: Prisoners of Geography. Ten Maps That Tell You Everything You Need To Know About Global Politics

Elliott and Thompson Limited, London, 2025

Hatodik, átdolgozott, bővített kiadás

Copyright © Tim Marshall, 2015, 2025

First published by Elliott and Thompson Limited

www.eandtbooks.com

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2018–2026

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2017, 2025; Zsuppán András, 2019

Minden jog fenntartva

Térképek © JP Map Graphics Ltd.

Borítóterv © David Wardle

Grace-nek és Franklinnek

ELŐSZÓ

A térképek mindig is elbűvöltek; kamaszkoromban az egyik legnagyobb kincsem a The Times világtörténelmi atlasza volt. Mihelyt megtehettem, felkaptam a hátizsákomat, és elindultam a világ felderítésére. Később diplomata lettem, és pályafutásom nagy részét nem a nyugati világ szalonjaiban, hanem poros, veszélyes, de érdekes helyeken töltöttem.

Nemzetbiztonsági tanácsadóként térképekkel szemléltettem a leglényegesebb kérdéseket. A Moszkva-központú térkép jól érzékeltette Putyin agresszív-védekező világszemléletét, míg a Mercator-vetület laposföld-illúzióját kiküszöbölő ábrázolás bemutatta, hogy az Egyesült Államok nyugati partjaira veszélyt jelentő észak-koreai rakéták akár Nyugat-Európát is elérhetik.

Ugyanebben a szemléletben fogant Tim Marshall 2015-ben megjelent nagyszerű könyve, A földrajz fogságában, amely tíz térképpel világítja meg a korszak legfontosabb geopolitikai kérdéseit.

Ma, egy évtized múltán még az akkorinál is fontosabb ez a megközelítés. A nyugati kormányok a 21. század második negyedének küszöbén súlyos környezeti és társadalmi-gazdasági bajokkal, a közbizalom csökkenésével, valamint az éghajlatváltozás, a mesterséges intelligencia és a népesség elöregedése jelentette gondokkal szembesülnek. Ezeknek a kihívásoknak a hatékony kezeléséhez minden eddiginél átfogóbb és kifinomultabb nemzetközi együttműködésre van szükség, miközben a geopolitikai feszültségek fokozódnak, és a világ egyre bonyolultabbá válik. Vajon stabilizálódik Kína és az Egyesült Államok kapcsolata, és a versengés mellett az együttműködés is megjelenik? Hogyan reagálnak a felemelkedő, el nem kötelezett hatalmak: India, Indonézia, Brazília, Dél-Afrika, Szaúd-Arábia és mások? Hol fog kitörni a következő válság?

A geopolitika most már nemcsak a saját jogán számít, hanem azért is, mert meghatározza, hogy képesek leszünk-e hatékony válaszokat adni más létfontosságú kérdésekre. A helyzet kijózanító. Erről fest világos képet ez a könyv, A földrajz fogságában.

Lord Mark Sedwill

2017 és 2020 között az Egyesült Királyság

nemzetbiztonsági tanácsadója

ELŐSZÓ AZ ÚJ KIADÁSHOZ

A jövő a múlt egy újabb változata. A történelemben voltak korszakok, amelyek a mi időnket tükrözik, és segítenek megérteni zűrzavaros világunkat a hidegháború utáni korszak végén. Ukrajna lerohanása, a Tajvan körüli feszültségek, a mesterséges intelligencia megjelenése, az éghajlatváltozás és számos más közelmúltbeli esemény illeszkedik a történelem nagy mintázatába, amely megmutatja, hogyan formálta az elmúlt évtized a jelen helyzetünket, és azt is, merre tartunk.

Az elmúlt tíz év számos eseménye a lapok címoldalára került, míg mások, amelyek hosszú távon nem kevésbé meghatározóak, alig jutottak el a hírekbe. Mindkét kategória példái felbukkannak A földrajz fogságában című könyv lapjain, de jó néhány nem került be a válogatásba – és ha mindet felsorolnánk, villás targonca kellene a kötet felemeléséhez…

A fő trendek mindenesetre világosak. A tekintélyuralmi rendszerek Kína vezetésével összefogtak, hogy megbontsák a nemzetközi jogra és szabályokra alapozott rendet, amelyet az Egyesült Államok és szövetségesei alakítottak ki a második világháború utáni évtizedekben. Az amerikaiak meghívták Pekinget a klubba, segítettek az ország megerősödésében, aztán rá kellett jönniük, hogy Kína nem az ő szabályaik szerint játszik. Ez elindított egy új trendet: a kockázatcsökkentést. Egyes vállalatok távoztak az országból, és számos kormány igyekezett diverzifikálni a beszerzési és utánpótlási forrásait. Próbálják korlátozni a fejlett termékek és technológiák eladását Pekingnek, hogy fékezzék Kína egyes iparágakban már robbanásszerű fejlődését.

Az Egyesült Államok – kissé késedelmesen – olyan rendszert igyekszik kialakítani, amelyben a fejlett, demokratikus ipari országok Washington vezetésével egyesítik erőiket. A kezdeményezés nem a nulláról indul: még léteznek a második világháború után létrehozott szövetségek, elsősorban a NATO, bár a régi kötelékek meglazultak. A világ kimozdult a kétpólusú állapotból, előbb az Egyesült Államok egyértelmű vezető szerepe, majd a multipoláris berendezkedés felé, amelyben az országoknak több választási lehetőségük van arra, kivel kereskedjenek és kössenek szövetségeket.

A hidegháború végén – a történelmet félreértve – nem egy európai politikus és értelmiségi arra a következtetésre jutott, hogy a kontinens jövőjét a liberális demokrácia jelenti, és a háború idejétmúlt, 20. századi dolog. Ez a naivitás nem számolt azzal, mi történhet, ha a józan érvelés irracionális erőszakkal találkozik, ahogy azt Ukrajna orosz lerohanásánál láthatjuk. Nem is gyanították, hogy a szovjet rendszer bukása után a régi vágású nacionalizmus, a vallási alapú politizálás és a populista tekintélyelvűség hullámai ismét eláraszthatják Európát. A ravasz orosz diplomata, Georgij Arbatov már 1988-ban figyelmeztetett erre; Mihail Gorbacsov tanácsadójaként tudta, hogy a nyugati hatalmakat összetartó erő egyik fő összetevője a Szovjetuniótól való félelem. „Rettenetes dolgot teszünk veletek – mondta. – Megfosztunk titeket egy ellenségtől.”

Az európaiak úgy gondolták, hogy képesek gondoskodni magukról. A katonai költségvetéseket megnyirbálták, a lőszergyárakat bezárták, a fegyverraktárakat kiürítették. Az egymást követő washingtoni kormányzatok rendszeresen arra kérték az európai országokat, hogy vállaljanak nagyobb részt a NATO terheiből, de ezt az európaiak figyelmen kívül hagyták. A közös európai védelmi erőkről szóló öntelt beszéd nem hozott semmilyen eredményt. Aztán Oroszország megtámadta Ukrajnát, és Európa ismét szembesült Sallustius tételével.

A római történetíró, Sallustius úgy vélte, hogy az államok csak akkor igazán erősek, ha összetartja őket a közös ellenségtől való félelem – az ő korában a Római Köztársaság Karthágótól rettegett. Az európai nemzetek most újra a nagy keleti fenyegetéstől tartanak, és igyekeznek megfelelni a kihívásnak.

A hidegháború kora és a jelen közötti lényegi különbség, hogy az Egyesült Államok külpolitikai érdeklődése az indo-csendes-óceáni térség, elsősorban Kína felé tolódott. Természetesen Washingtont továbbra is zavarja Oroszország viselkedése, de a világ továbblépett, a pénzügyi lehetőségek szűkösek, Amerika türelme pedig – különösen most, Donald Trump elnöksége idején – véges. Ukrajna orosz lerohanása emlékeztette a NATO európai tagállamait arra, miért is jött létre ez a szervezet, Trump újraválasztása nyomán pedig tisztán látták saját védelmi képességeik korlátait.

Az európai országoknak van egy másik komoly gondjuk is, amire az elmúlt évtizedben éles fény vetült. Lehetséges, hogy az Unió elérte azt a határt, ahol az emberek már nem hajlandók a szuverenitás újabb területeit átengedni Brüsszelnek. A nyugat-európai országok egy további problémával is szembesülnek: a tömeges migrációval. Az Európai Unió és a modern európai nemzetállamok közös kulturális, történelmi és – kisebb mértékben – vallási normákon alapulnak. Egyebek mellett ezért okoz nehézségeket az Európán kívülről, a jobb élet reményében érkező tömegek befogadása és integrálása. Felvetődik a kérdés: Hány embert képes Európa befogadni anélkül, hogy politikai rendszere jelentősen megingana? Egyben azt is figyelembe kell vennie, hány bevándorlóra van szükség az elöregedő népesség eltartásához szükséges munkaerő biztosításához.

Sallustius tétele érvényes az olyan tekintélyuralmi rendszerekre is, mint Kína, Oroszország, Irán vagy Észak-Korea. Ezek az államok attól tartanak, hogy ha nem borítják fel a fennálló világrendet, az Egyesült Államok fog uralkodni fölöttük. Ebben a félelemben gyökerezik Hszi Csin-ping és Putyin 2022-ben bejelentett „korlátlan barátsága”, illetve Moszkva törekvése, hogy erősítse az Oroszország, Brazília, India, Kína és Dél-Afrika által alapított BRICS+ szerveződés befolyását. Ez az oka annak is, hogy Putyin az elmúlt évtizedben kitartóan igyekezett aláásni a dollár mint globális valuta szerepét.

Az ukrajnai háború jellege ugyancsak történelmi leckéket idéz. Azok a nemzetek, amelyek előnyre tesznek szert az új technológiák terén, majd dominánssá válnak ezekben az iparágakban – a rómaiaktól kezdve a Brit Birodalmon át egészen az Egyesült Államokig –, hajlamosak uralmuk alá hajtani a szomszédos országokat, sőt olykor a világot is.

Ukrajna orosz lerohanásával kezdetét vette az első „űrháború”; egy olyan konfliktus, amelyben mindkét fél igénybe veszi az űrbe telepített eszközöket. Ebben a háborúban láthatott a világ először tömeges dróntámadásokat, és most vetettek be először hiperszonikus rakétákat is. Mindehhez szükség van lézerekre, szenzorokra, félvezető chipekre, és minden efféle technológia használja – vagy használni fogja – a mesterséges intelligenciát. A jövő háborúihoz rengeteg ilyen eszközre lesz szükség.

És ki rendelkezik ezekkel? Kína. Már most is jelentős készletekkel bír, és uralja az ellátási láncok túlnyomó részét. Erről beszélt Trump is, amikor megválasztott elnökként kijelentette, hogy ellenőrzése alá kívánja vonni Grönlandot. A világ legnagyobb szigetén gazdag titán-, grafit-, nikkel-, cink-, volfrám- és lítiumlelőhelyek vannak. Az Európai Bizottság 2023-as felmérése szerint megtalálható itt a 34 kulcsfontosságú nyersanyag közül 25.

A lelőhelyek elhelyezkedése a 21. század geopolitikai térképének meghatározó eleme. Ahhoz, hogy egy ország szerepet játszhasson a mesterséges intelligencia, a kvantumszámítógépek, a biotechnológia, az űripar és a telekommunikáció színpadán, megbízható nyersanyagforrásokkal kell rendelkeznie. Ezért az elmúlt évtizedben a nagyobb országok és jelentősebb vállalatok – általában a média figyelmét elkerülve – komoly erőfeszítéseket tettek annak érdekében, hogy jelen legyenek olyan térségekben, mint a dél-amerikai „lítium-háromszög” vagy a közép-afrikai „rézövezet”.

A legjelentősebb lépéseket az Egyesült Államok és Kína tette, ami egy újabb történelmi tanulságra, „Thuküdidész csapdájára” emlékeztet. A görög történetíró a Kr. e. 431 és 404 között dúló peloponnészoszi háború kapcsán kijelentette: „Athén felemelkedése és az általa Spártában keltett félelem tette elkerülhetetlenné a háborút.” Spárta helyett gondoljunk Amerikára, Athén helyett pedig Kínára. Ez persze nem jelenti azt, hogy két fél között háború törne ki, mindössze arra figyelmeztet, hogy értelmes vezetés és kompromisszumkészség hiányában kitörhet.

Úgy vélem, hogy ez a multipoláris világ visszaalakul egyfajta hidegháborús, kétpólusú világgá. A helyzet azonban különbözni fog a 20. századi hidegháború állapotától, elsősorban azért, mert Kína olyan gazdasági hatalom, amilyen a Szovjetunió soha nem volt, és mert India a század végére szuperhatalommá válhat. A jól ismert hidegháborús helyzet mindenesetre hasznos mintaként szolgálhat.

Az amerikai fölény új formái mellett – különösen az indo-csendes-óceáni térségben – kialakulóban van egy Kína által vezetett rend is. Könyvem új kiadásának fejezetei részletesen bemutatják, hogy az elmúlt évtized miként járult hozzá a 21. század geopolitikai szerkezetének kialakulásához. A 2019-es koronavírus-járvány megerősítette a Kínával szembeni gyanakvást; az éghajlatváltozás sarkvidéki hatásai megnövelték az orosz partvidék mentén futó északi tengeri útvonal jelentőségét; az elektronikus eszközök térnyerése pedig hasonlóképpen ráirányította a figyelmet egyes ásványkincsekre és lelőhelyeikre, akárcsak a 20. század során az olaj iránti igény.

Az elmúlt évtizedben azonban történt valami más is. A világ népessége újabb egymilliárddal növekedett. Minden születés fontos esemény, és minden ember életét továbbra is meghatározzák a földrajzi keretek.

BEVEZETŐ

Vlagyimir Putyin vallásos embernek mondja magát, és lelkesen támogatja az orosz ortodox egyházat. Ha csakugyan így van, lehet, hogy esti imája végén olykor felsóhajt: „Istenem, miért nem teremtettél néhány hegységet Ukrajnába?”

Ha Isten hegységeket adott volna Ukrajnának, a Kelet-európai-síkvidéknek nevezett roppant terület nem lenne oly igen alkalmas arra, hogy mindig onnan támadják meg Oroszországot. Így azonban Putyinnak nincs választása: meg kell próbálnia legalább ellenőrzése alatt tartani a nyugat felé húzódó irdatlan lapályt. Így van ez minden országgal, akár nagyok, akár kicsinyek. A földrajzi fekvés kényszerhelyzet a vezetőiknek; sokkal kevesebb mozgásteret és választási lehetőséget hagy számukra, mint gondolnánk. Ez volt a helyzet Athénnal, a perzsákkal, a babiloniakkal és a korábbi civilizációkkal; ezzel szembesült minden uralkodó, aki népe védelmére biztos pozíciókat keresett.

A táj, ahol élünk, mindig alakította az embert. Befolyásolta a háborúkat, hatással volt a hatalom működésére, a politikai folyamatokra és a világ majdnem minden szegletét elfoglaló embercsoportok társadalmi fejlődésére. A technológia látszólag áthidalja a népeket elválasztó fizikai és szellemi szakadékokat, de nagyon is könnyű megfeledkezni arról, hogy milyen sokat számít a földterület, ahol élünk, dolgozunk és felneveljük a gyermekeinket, s hogy a bolygónkon élő 8 milliárd ember vezetőinek döntéseit bizonyos mértékig meghatározzák a folyók, hegységek, sivatagok, tavak és tengerek – ahogy ez a múltban is történt.

Egyetlen földrajzi tényező sem fontosabb a többinél. A hegyek nem lényegesebbek a sivatagoknál, a folyók a dzsungeleknél. Bolygónk különböző tájain más- és másfajta földrajzi adottságok játszanak döntő szerepet abban, hogy mit tehetnek meg és mit nem az ott élők.

Általánosságban szólva: a geopolitika azt kutatja, hogy a nemzetközi kapcsolatokat miként lehet a földrajzi tényezők – nemcsak a fizikai táj, például a hegységek mint természetes választóvonalak vagy a folyórendszerek, hanem az éghajlat, a népesség, a kulturális régiók és a természeti erőforrások – alapján megérteni. E tényezők befolyással vannak civilizációnk különféle aspektusaira a politikai és katonai stratégiától a társadalmak fejlődéséig, így többek között a nyelvre, a kereskedelemre és a vallásra.

A nemzeti és nemzetközi politikai viszonyokat megalapozó fizikai realitásokat túlságosan gyakran hagyják figyelmen kívül a történetírók, és azok is, akik napjainkban tudósítanak a világ dolgairól. A földrajz azonban nyilvánvalóan meghatározó része nemcsak a micsoda, hanem a miért kérdésre adott válaszoknak is. Talán nem az egyetlen meghatározó tényező, de bizonyára a leginkább mellőzött. Vegyük például Kínát és Indiát. Két népes és hatalmas ország; igen hosszú közös határuk van, de mind politikai, mind kulturális szempontból mélységesen különbözőek. A legkevésbé sem lenne meglepő, ha ez a két óriás egy sor háborút vívott volna egymással, mégsem volt köztük soha fegyveres konfliktus, kivéve egy alig egy hónapon át tartó kisebb összecsapást 1962-ben. Hogy miért? Mert a világ legmagasabb hegységrendszere, a Himalája választja el őket egymástól, és azon gyakorlatilag lehetetlen átkelni nagyobb hadoszlopokkal. A technológia fejlődésével új lehetőségek nyílnak ennek az akadálynak a leküzdésére, de fizikai jelenléte továbbra is visszatartó erő, így aztán mindkét ország másfelé fókuszálja a külpolitikáját, miközben azért egymást is éberen figyelik.

Az egyes vezetők személyisége, az ideológiák és a technológia mind alakítják az eseményeket, de csupán átmenetileg. Minden nemzedék ugyanazokkal az akadályokkal találja szemben magát: a Hindukus és a Himalája irdatlan falával, az esős évszak időjárási viszontagságaival és azzal, hogy csak korlátozottan fér hozzá az ásványkincs- és az élelemforrásokhoz.

A téma iránt akkor kezdtem érdeklődni, amikor az 1990-es években a balkáni háborúkról tudósítottam. Közelről figyelhettem meg, ahogy a különböző népek – szerbek, horvátok és bosnyákok – vezetői szándékosan emlékeztetik „törzseiket” a réges-régi megosztottságokra és az ősi gyanakvásokra ebben az igen sokszínű régióban. Amikor aztán sikerült eltávolítani egymástól a népeket, már könnyű volt egymás ellen uszítani őket.

Nagyszerű példa a koszovói Ibar folyó. Az oszmánok Szerbia fölötti uralmát az 1389-ben Pristina közelében megvívott rigómezei csata tette véglegessé. A következő évszázadok során a szerb népesség visszahúzódott a folyó mögé, ahogy a muszlim vallású albánok száma mindjobban gyarapodni kezdett Koszovóban, ahol a 18. század derekára már többségbe kerültek.

A 20. században az Ibar folyó vonala továbbra is éles etnikai-vallási határvonalat jelentett. Aztán 1999-ben a NATO által végrehajtott bombázások és a Koszovói Felszabadítási Hadsereg támadásainak hatására a jugoszláv (szerb) erők visszavonultak a folyó mögé, és a maradék szerb lakosság többsége is gyorsan követte őket. Az Ibar de facto határvonala lett a független Koszovó államnak, amit ma a világ országainak több mint fele ismer el.

Az előrenyomuló NATO-erők szintén az Ibar mentén fekvő Mitrovicánál torpantak meg. A NATO a három hónapos háború során burkoltan egész Szerbia megszállásával fenyegetőzött, ez azonban a földrajzi és a politikai kötöttségek miatt valójában soha nem szerepelt a valódi lehetőségek között. Magyarország világossá tette: nem járul hozzá ahhoz, hogy területéről a nemzetközi erők támadást indítsanak, mert tartott a Vajdaságban élő mintegy 320 ezer magyar elleni megtorlásoktól. A másik alternatíva egy dél felől indított támadás volt, ami azt jelentette, hogy erőltetett menetben kellett volna eljutni az Ibarhoz, ott azonban a NATO a folyón túl tornyosuló hegyekkel találta volna szemben magát.

Abban az időben szerb tudósítókkal dolgoztam Belgrádban, és megkérdeztem a munkatársaimat, hogy mi történne, ha a NATO bevonulna. „Tudod, Tim – válaszolták –, akkor letennénk a kameráinkat, és elővennénk a géppisztolyokat.” Liberális gondolkodású szerbek voltak, jóbarátaim és derék ellenzékiek, de akkor előszedték a térképeket, és megmutatták, hogy hol védelmeznék a szerbek a hazájukat a hegyekben, és a NATO hol lenne kénytelen megtorpanni. Kissé megkönnyebbültem, amikor egy földrajzleckével mutatták be, mennyivel szűkebb a NATO mozgástere, mint amilyennek a brüsszeli propagandagépezet beállítja.

A terep fontosságának megértése nagy hasznomra vált a következő esztendőkben. 2001-ben például, néhány héttel 9/11 után, a saját szememmel láttam, hogy az éghajlat a modern technológia korában is mennyire megszabja a katonai lehetőségeket a világ legerősebb hadseregei számára is. Észak-Afganisztánban voltam; Tádzsikisztán felől tutajon keltem át a határfolyón, hogy csatlakozzam a tálibok ellen harcoló Északi Szövetség csapataihoz.

Amerikai vadászgépek és bombázók zúgtak el a fejünk fölött, támadva a tálibok és az al-Káida állásait a hideg, kopár síkságokon és a hegyek között Mazari-Sariftól keletre, hogy megtisztítsák a Kabul felé vezető útvonalat. Néhány hét alatt nyilvánvalóvá lett, hogy az Északi Szövetség erői készen állnak az előretörésre dél felé. És akkor hirtelen az egész világ elszíneződött.

Kitört a leghevesebb homokvihar, amit valaha átéltem. Minden mustársárga lett, még a levegő is, és a sűrűn kavargó homokszemcséktől szinte alig lehetett lélegezni. Harminchat órán át semmi sem mozdult, csak a homok. A vihar leghevesebb tombolásának óráiban legfeljebb egy-két méternyire lehetett ellátni, és az egyetlen, amit biztosan tudni lehetett, hogy az előrenyomulással várni kell, amíg az időjárás megenyhül.

Az amerikai műhold-technológia, a tudomány legmodernebb csodája vak és tehetetlen volt ennek a vad vidéknek az időjárásával szemben. Várnia kellett Bush elnöknek, az Északi Szövetség egyesített vezérkarának – mindenkinek. Aztán eleredt az eső. A mindenen és mindenkin megülő homok egy csapásra sárrá változott. Az eső olyan hevesen zuhogott, hogy a szállásunkként szolgáló vályogkunyhók szinte olvadásnak indultak. Megint csak be kellett látnunk, hogy legfeljebb azután indulhatunk tovább dél felé, hogy a vidék és az éghajlat elmondták a magukét. A földrajz törvényeit, amelyeket oly jól ismert Hannibál, Szun-ce és Nagy Sándor, a mai vezetők sem hagyhatják figyelmen kívül.

Geostratégiából újabb leckét kaptam 2012-ben, amikor Szíriát elborította a véres polgárháború. Ott álltam egy hegytetőn Hama városától délre, lebámultam a völgyre, és láttam, hogy a távolban egy falucska lángokban áll. Szír barátaim rámutattak egy nagyobb falura egy-két kilométerrel távolabb, és azt mondták, hogy onnan indult a támadás. Aztán elmagyarázták, hogy ha az egyik oldalnak sikerül a szemben álló fél elegendő emberét kiszorítania, akkor az egész völgy csatlakozhat ahhoz a vidékhez, ahol az ország egyetlen autópályája halad, s így kialakul egy nagyobbacska összefüggő, életképes terület, ahol később akár egy miniállamot is létre lehet hozni, ha Szíriát többé nem lehetne egyesíteni. Ahol korábban csak egy lángoló falucskát láttam, most megértettem a hely stratégiai fontosságát, és ismét rádöbbentem, hogy a legalapvetőbb fizikai adottságok miképpen formálják a politikai realitásokat.

A geopolitika minden országot érint, éljen akár háborúban – mint a két említett példa mutatja –, akár békében. Példákat tetszés szerint hozhatnánk a Föld bármely vidékéről. Terjedelmi okokból nem elemezhetem mindegyiket; sok más mellett Kanadáról, Ausztráliáról és Indonéziáról is csak futólag teszek említést, pedig akár egy teljes kötetet lehetne szentelni egyedül Ausztráliának, és annak, hogy földrajzi adottságai hogyan alakították a világ többi részével való fizikai és kulturális kapcsolatát. (Ausztráliára és más országokra több figyelmet fordítottam A földrajz hatalma című könyvemben.) Helyettük azokra a régiókra és nagyhatalmakra koncentrálok, amelyek legjobban szemléltetik könyvem fő megállapításait, bemutatom a múlt geopolitikai örökségét (a nemzetállamok létrejöttét), a jelenlegi legélesebb helyzeteket (mint az ukrajnai háború és Kína növekvő befolyása), és végül rövid kitekintést adok a jövőbe (versenyfutás az Északi-sarkvidékért).

Oroszország esetében egy vergődő birodalmat látunk, amely nyugtalanul tekint nyugat felé, és megfigyelhetjük az Északi-sarkvidék hatását, hogy az ottani dermesztő klíma hogyan akadályozza az ország valódi globális hatalommá válását, miközben a klímaváltozás új lehetőségeket is megnyit Moszkva előtt. Kínánál látni fogjuk, hogyan korlátozza a nagyhatalmi befolyást az ütőképes haditengerészet hiánya, s hogy milyen hallatlan lendülettel igyekeznek változtatni ezen a helyzeten. Az Egyesült Államokról szóló fejezetben azt vizsgáljuk meg, hogy a kulcsfontosságú régiókban végrehajtott, okos területszerző politika hogyan vezetett egy kettős óceáni kijárattal rendelkező világhatalom létrejöttéhez. Európa példáján azt figyelhetjük meg, hogy mekkora értékük van a sík vidékeknek és a hajózható folyóknak a régiók közötti kapcsolatok kialakulásában és egy olyan kultúra megteremtésében, amely képes volt megadni a kezdő lendületet a modern világ kialakulásához. Afrika példája tanulságosan mutatja be az elszigeteltség következményeit.

A Közel-Keletről szóló fejezetből kiderül: ha úgy húzzák meg a térképen a határvonalakat, hogy nem veszik figyelembe az adott terület földrajzi adottságait és a helyi kultúrák éppily fontos sajátosságait, azzal elvetik későbbi viszályok magvait. E viszályoknak a 21. században is szemtanúi vagyunk. Ugyanez a motívum bukkan fel az Afrikát és az Indiát és Pakisztánt tárgyaló fejezetben. A gyarmati hatalmak mesterséges határokat húztak meg, és egyáltalán nem vették figyelembe a térség fizikai adottságait. Mostanában erőszakos próbálkozások történnek e határok újrarajzolására, és ezek mindaddig folytatódnak, amíg a terület térképe egészen másként nem fog festeni, mint amilyennek ma ismerjük.

Koszovótól és Szíriától élesen különbözik Japán és Korea abban a tekintetben, hogy utóbbi országok etnikailag csaknem egyneműek. Vannak azonban egészen másféle nehézségeik: Japán szigetország természeti erőforrások nélkül, Korea megosztottsága pedig megoldásra vár. Latin-Amerika egy anomália: déli része olyan mértékben el van vágva a külvilágtól, hogy a világkereskedelembe igen nehezen tud bekapcsolódni, kedvezőtlen belső földrajzi viszonyai pedig megakadályozzák egy, az Európai Unióhoz hasonlóan sikeres szabadkereskedelmi övezet létrehozását.

Végül eljutunk a Föld egyik legkevésbé lakható térségéhez: az Északi-sarkvidékhez. Az emberiség a történelem legnagyobb részében nemigen vett tudomást a létezéséről, a 20. században azonban energiahordozókat fedeztek fel itt, és a jelen század diplomáciája fogja eldönteni, hogy ki birtokolja – és bocsátja áruba – ezeket az erőforrásokat.

A földrajznak az emberi történelmet meghatározó tényezőként való értelmezése talán kissé sivár szemléletmód, meglehet, ezért is nem kedvelik egyes értelmiségi körökben. Azt sugallja, hogy a természet hatalmasabb az embernél, és sorsunk fölött csak korlátozott mértékben rendelkezhetünk. Ám nyilvánvaló, hogy más tényezők is befolyásolják az eseményeket. Bárki értelmes ember beláthatja, hogy a modern technológia lassan megpuhítja a geográfia vastörvényeit. Mára utat talált egyes földrajzi akadályok fölött, alatt vagy rajtuk keresztül. Az amerikaiak úgy tudják Missouriból indulva bombázni Moszult, hogy repülőiknek közben nem kell épített kifutópályára leszállniuk a tankoláshoz. Ezzel és a részben önfenntartó repülőgép-hordozó harccsoportjaikkal immár nincs szükségük szövetségesekre vagy gyarmatokra ahhoz, hogy a világ bármely pontján lecsaphassanak. A mozgásterük természetesen szélesedik, ha van egy légi támaszpontjuk a Diego Garcia-szigeten, vagy szabadon használhatják a bahreini kikötőt, de ezek már kevésbé létfontosságúak.

A légierő tehát megváltoztatta a szabályokat, ahogy más módon az internet is. De a földrajz és annak ismerete, hogy miként alakultak ki és maradtak fenn a nemzetek az adott földrajzi körülmények között, továbbra is kulcsfontosságú, ha meg akarjuk érteni a világ jelenét és jövőjét.

Egyes afrikai és közel-keleti konfliktusokat az idézett elő, hogy a gyarmati hatalmak figyelmen kívül hagyták a földrajzi adottságokat, Kína pedig pont azért foglalta el Tibetet, mert nagyon is tisztában volt velük; az Egyesült Államok globális külpolitikáját ezek az adottságok diktálják. A világhatalmak technológiai fölénye és hatalmas katonai ereje legfeljebb csak enyhítheti a természet vagy Isten által lefektetett szabályokat.

Mik ezek a szabályok? A választ kezdjük egy nehezen védelmezhető országgal, amelynek kiszolgáltatottságát vezetői évszázadokon át terjeszkedéssel ellensúlyozták. Azzal az országgal, amelynek nyugati határain nincsenek hegyek: Oroszországgal.

Első fejezet OROSZORSZÁG

óriási (mn.): rendkívül nagy (méretű, kiterjedésű), hatalmas, irdatlan

Oroszország óriási. A legóriásibb. Irdatlan. Irdatlansága 17 millió négyzetkilométer, irdatlansága 11 időzóna. A leghatalmasabb ország a világon.

Erdőségei, tavai, folyói, fagyos tundrája, sztyeppéje és hegységei is óriásiak. Roppantsága rég beépült közös tudatunkba. Akárhol járunk, Oroszország ott lesz, keletre vagy nyugatra, északra vagy délre – az orosz medve mindenütt jelen van.

Nem véletlen, hogy éppen a medve jelképezi ezt a hatalmas nemzetet. Ott ül; néha téli álmot alszik, néha dörmög; fenséges, de ádáz. Az oroszok vonakodnak a valódi nevén nevezni, mert tartanak attól, hogy megidézik a sötét oldalát. A medvegy szó voltaképpen a rémisztő nevet megkerülő körülírás; azt jelenti: „mézevő”.

Legalább 120 ezer medvegy él az eurázsiai országban. Az Uráltól nyugatra fekvő területet nevezik európai Oroszországnak. A hegységtől keletre Szibéria egészen a Bering-tengerig és a Csendes-óceánig húzódik; még a 21. században is hat napig tart vonattal átutazni rajta. Oroszország vezetőinek ekkora távolságokban, ekkora különbségekben kell gondolkodniuk. Évszázadokon át éberen figyeltek minden irányban, de elsősorban mindig nyugat felé.

Amikor az írók a medve szívének legmélyére próbálnak hatolni, gyakran idézik Winston Churchill 1939-ben tett híres megállapítását: „Oroszország egy rejtvénybe csomagolt találós kérdés egy titok belsejébe rejtve – ám csak ritkán teszik hozzá a mondat második felét –, de talán van hozzá kulcs is.” A kulcs az orosz nemzeti érdek. Hét évvel később ezt a kulcsot használta a saját megfejtéséhez: „Meggyőződésem, hogy semmit sem csodálnak annyira, mint az erőt, és semmit sem vetnek meg jobban, mint a gyengeséget, kivált a katonai gyengeséget.”

Churchill a mai orosz vezetőkről is beszélhetett volna, akik – noha a demokrácia mostanra elrongyolódott köntösébe burkolóznak – természetüknél fogva ugyanolyan zsarnokiak, tetteikben éppúgy a hódításra törekszenek, és ugyanúgy csakis a nemzeti érdekeket tartják szem előtt. Ukrajna 2022-ben történt lerohanása, a kísérlet, hogy leigázzák az ukrán népet és letöröljék az országot a térképről, feltárta Vlagyimir Vlagyimirovics Putyin gengszterállamának mélységes romlottságát.

Amikor Putyin nem Istenre vagy a hegységekre gondol, akkor a pizza jár a fejében. Elsősorban a pizzaszelet formája: az ék.

A szelet csúcsa Lengyelország. Az Észak- és Kelet-európai-síkvidék, amely Franciaországtól egészen az Urálig, Európa és Ázsia 2500 kilométer hosszú természetes határvonaláig húzódik, itt mindössze 500 kilométernyire keskenyedik a Balti-tenger és a Kárpátok között.

Oroszország számára ez a földrajzi adottság kétélű kard. Lengyelország olyan folyosó, amelyen keresztül Oroszország megtámadható, de egyben olyan térség is, ahová az orosz fegyveres erők szükség esetén benyomulhatnak, és meggátolhatnak bármiféle támadást Moszkva ellen. A tér innentől keletre tágulni kezd, az orosz határnál már több mint 3000 kilométer szélességű, és mindvégig sík terep nyúlik egészen Moszkváig és tovább – ilyen hosszú arcvonalat még egy hatalmas hadsereg is csak nagy nehézségek árán védelmezhet. Oroszországot ugyanakkor soha nem hódították meg ebből az irányból, részben mert uralma alá vonta a tőle nyugatra elhelyezkedő országokat, részben pedig azért, mert megvan a szükséges stratégiai mélysége. Mire egy nyugat felől közeledő hadsereg eléri Moszkvát, fenntarthatatlanul hosszúra nyúlnak az utánpótlási vonalai; ezt a hibát követte el 1812-ben Napóleon, 1941-ben pedig Hitler.

Az orosz Távol-Keleten ugyanígy a földrajz védi Oroszországot. Ázsia felől igen nehéz eljuttatni egy hadsereget az ország belsejébe. Arrafelé nemigen akad más lerohannivaló, mint a végtelen erdők, és a támadók legfeljebb az Urálig juthatnak el. Ott aztán azon veszik észre magukat, hogy elfoglaltak egy irdatlan területet, ahol rendkívül kedvezőtlen körülmények uralkodnak, az utánpótlási vonalaik irtózatosan hosszúra nyúltak, és állandóan tartaniuk kell egy ellentámadástól.

Azt gondolhatnánk, hogy Oroszországot egyetlen nagyhatalom sem akarja lerohanni, az oroszok azonban másként értékelik a helyzetet, és erre meg is van minden okuk. Az elmúlt ötszáz évben több támadás is érte őket nyugat felől. 1605-ben a lengyelek masíroztak át a Kelet-európai-síkságon, 1708-ban XII. Károly király vezetésével a svédek, 1812-ben Napóleon francia hadai, 1914-ben és 1941-ben pedig, a két világháború idején a németek. Másként fogalmazva: Napóleon 1812-es támadása óta – ideszámítva az 1853–56-os krími háborút, illetve a két világégést – az oroszok átlagosan harminchárom évenként kénytelenek voltak háborút vívni a Kelet-európai-síkvidék területén. Ugyanez volt a helyszíne a 2024-es ukrán ellentámadásnak is Kurszk körzetében, habár ekkor mindössze az volt a cél, hogy egy későbbi fegyverszüneti tárgyaláshoz az ukránok alapot teremtsenek.

Az oroszok 1945-ben, a második világháború végén megszállták a németektől Közép- és Kelet-Európában elhódított területeket, ezek egy részét beolvasztották a Szovjetunióba, amely egyre inkább az egykori Orosz Birodalomra emlékeztetett. 1949-ben az Egyesült Államok, Kanada és egyes nyugat-európai országok létrehozták az Észak-atlanti Szerződés Szervezetét, a NATO-t Európa és az északatlanti térség védelmére a Szovjetunióval szemben. Válaszul a kelet-európai kommunista államok a szovjetek vezetésével, védelmi és kölcsönös katonai segítségnyújtási céllal 1955-ben megalkották a Varsói Szerződést. Erről mindenki azt hitte, hogy acélból van, de visszatekintve látjuk, hogy már az 1980-as évek elején rozsdásodásnak indult, és 1989-ben, a berlini fal leomlásakor a darabjaira hullott.

Putyin elnök nem rajong az utolsó szovjet pártfőtitkárért, Mihail Gorbacsovért. Őt hibáztatja azért, hogy Oroszország biztonsága megrendült, és a Szovjetunió széthullását az 1990-es évek elején „a század egyik legnagyobb geopolitikai katasztrófájának” tartja.

Az oroszok azóta egyre nyugtalanabbul figyelik, hogy a NATO folyamatosan közelebb kerül a határaikhoz, miközben sorra bővül olyan országokkal, amelyek Moszkva szerint korábban azt ígérték, nem lesznek a szervezet tagjai. 1999-ben Csehország, Magyarország és Lengyelország csatlakozott a NATO-hoz, 2004-ben Bulgária, Észtország, Lettország, Litvánia, Románia, Szlovákia és Szlovénia, 2009-ben Albánia és Horvátország, 2017-ben Montenegró, 2020-ban Észak-Macedónia, Ukrajna orosz lerohanása után pedig Finnország és Svédország. A NATO szerint ilyen értelmű ígéret soha nem hangzott el. Az orosz vádakra válaszul a szervezet rámutatott, hogy nem állomásoztat katonai erőket minden új tagállamban, és létrehozta a NATO–Oroszország Tanácsot is, amely húszfős irodát nyithatott a szövetség brüsszeli főhadiszállásán. (Az irodát 2022-ben megszüntették, miután nyolc orosz tisztviselőt kémkedésért kiutasítottak az országból.)

Oroszország, mint minden nagyhatalom, a következő száz év távlatában gondolkodik, és tisztában van azzal, hogy ilyen hosszú idő alatt bármi megtörténhet. Száz évvel ezelőtt ugyan ki gondolta volna, hogy az amerikai fegyveres erők Lengyelországban és a balti államokban fognak állomásozni, Moszkvától mindössze néhány száz kilométernyire? 2004-ben, csak tizenöt évvel 1989 után, a Varsói Szerződés minden országa – Oroszország kivételével – vagy a NATO, vagy az Európai Unió tagja lett.

A moszkvai vezetők gondolkodását ezek a tények és hazájuk történelme határozza meg.

Oroszország a 9. században született meg a keleti szláv törzsek Rusznak nevezett laza szövetségeként, első központja a mai Ukrajna területén fekvő Kijev (ukránul Kijiv) és más, Dnyeper menti városok voltak. A mongolok kelet és dél felől többször is megtámadták, s a 13. században végül lerohanták ezt a vidéket. A formálódó Oroszország ekkor a korábbi centrumtól északkeletre, Moszkva körül szerveződött újjá, de az új államalakulat, a Moszkvai Nagyfejedelemség katonailag védhetetlen volt; nem voltak hegységei, sivatagai, és folyója is csak néhány. Minden irányból sík vidék vette körül, s a dél és kelet felé elterülő sztyeppék túloldalán ott álltak ugrásra készen a mongolok. A hódítók onnan támadhattak, ahonnan csak akartak.

Aztán jött az első cár, Rettegett Iván. Ő honosította meg a támadással védekezés módszerét, vagyis azt, hogy előbb meg kell szilárdítani az otthoni helyzetet, aztán terjeszkedni kell. Ez naggyá tette az országot. Iván cár nagyszerű bizonyítéka az elméletnek, amely szerint egyetlen ember is fordíthat a történelem menetén. E nélkül a végletesen kegyetlen és látomásos figura nélkül egészen másként alakult volna az orosz történelem.

Oroszország már Iván nagyatyja, Nagy Iván nagyfejedelem alatt megkezdte az óvatos terjeszkedést, de az ifjú IV. Iván uralkodása idején, az 1550-es évektől jelentősen felgyorsult a folyamat. Kelet felé célba vették az Urál vidékét, délen a Kaszpi-tengert, északon az északi sarkkört. Kijáratot szereztek a Kaszpi-, később pedig a Fekete-tengerre, és fokozatosan egyre hátrébb szorították a mongolokat. A végtelen délorosz lapályon és a Kaukázus északi előterében katonai támaszpontokat építettek, hogy elrettentsenek minden betolakodót: a mongol kánságokat, az Oszmán Birodalmat vagy a perzsákat.

Voltak átmeneti visszaesések, de az oroszok a következő évszázadban átkeltek az Urálon, benyomultak Szibériába, és idővel birtokba vették a messzi Csendes-óceánig nyúló egész területet.

Most tehát volt már ütközőzónájuk és hátországuk – lett az államuknak stratégiai mélysége –, ahová idegen támadás esetén visszahúzódhattak. A Jeges-tenger felől nem kellett támadástól tartaniuk, keletről az Urál is hatékonyan védelmezte őket minden behatolótól. Lassan kialakult az, amit ma Oroszországként ismerünk; aki dél vagy délkelet felől akarta megtámadni, annak hatalmas hadseregre és irdatlan hosszúságú utánpótlási vonalakra volt szüksége, és erős védelmi állásokon kellett keresztülverekednie magát.

Oroszország a 18. században – az Orosz Birodalmat 1721-ben megalapító Nagy Péter cár, később pedig Nagy Katalin cárnő uralkodása alatt – nyugat felé fordult, tovább gyarapította a területét, és valódi európai nagyhatalommá vált. Megerősödve és megszilárdulva immár képessé vált arra, hogy bekebelezze Ukrajnát és Lengyelország jelentős részét. Megszerezte a mai balti államok: Észtország, Lettország és Litvánia területét is, így már szárazföldön északnyugat és a Balti-tenger felől is védve érezhette magát.

Széles védőgyűrűt húztak tehát az ország szíve, Moszkva köré az északi sarkkörtől a Baltikumon keresztül, Ukrajnán, a Fekete-tengeren, a Kaukázuson és a Kaszpi-tengeren át vissza felfelé az újból a sarkkörig felnyúló Urálig.

A 20. században a kommunista Oroszország létrehozta a Szovjetuniót. A hangzatos „Világ proletárjai, egyesüljetek!” jelszó mögött azonban nem más lapult, mint a még nagyobbra hizlalt Orosz Birodalom. A Szovjetunió a második világháború után a Csendes-óceántól Berlinig, az északi sarkkörtől Afganisztánig húzódott, s olyan politikai és katonai szuperhatalommá vált, amellyel csak az Egyesült Államok versenyezhetett.

Az Orosz Birodalom kiterjedése 1914-ben

A Szovjetunió széthullása után a magára maradt Orosz Föderáció jóval kisebbre zsugorodott, mint akár a kommunista korszak előtti Orosz Birodalom: európai határait most Észtország, Lettország, Litvánia, Finnország, Belarusz, Ukrajna, Grúzia és Azerbajdzsán szegélyezte.

Oroszország továbbra is a világ legnagyobb országa, területe kétszeresen haladja meg az Egyesült Államokét vagy Kínáét, ötszöröse Indiának és hetvenszerese Nagy-Britanniának. Népessége ugyanakkor viszonylag alacsony, mindössze 144 millió, vagyis kisebb, mint Nigériáé vagy Pakisztáné, ám nagy nehézségeket okoz az élelmiszer megfelelő elosztása ezen a roppant területen. A Moszkvát is magában foglaló és Belarusz, illetve Ukrajna határáig terjedő, aránylag kicsiny Központi Szövetségi Körzet lakóinak száma körülbelül 40 millió, és az ország pénzvagyonának túlnyomó része ide tömörül.

Oroszország az Urál hegységig európai nagyhatalom, mert az európai kontinentális táblán fekszik, ám nem jelentős ázsiai hatalom, noha szomszédjai Kazahsztán, Mongólia, Kína és Észak-Korea, tengeren pedig olyan országokkal határos, mint Japán és az Egyesült Államok.

Az Egyesült Államok egy korábbi alelnökjelöltjét, Sarah Palint kikacagták, amikor 2008-ban kijelentette: „Az ember innen, Alaszkából jószerivel láthatja Oroszországot” – holott igaza volt: a Bering-szorosban egy orosz sziget alig négy kilométerre található az amerikai Kis-Diomede-szigettől. Oroszország tehát látható Amerikából.

Az Urál hegység egyik csúcsán kereszt jelöli a pontot, ahol Európa véget ér és Ázsia kezdődik. Tiszta időben nagyon szép hely; a lucfenyőkön túl sok-sok kilométernyire el lehet látni kelet felé. Télen mindent beborít a hó, ahogy az egész szibériai síkságot is, egészen Jekatyerinburgig. A turisták szívesen látogatnak el ide; óriási élmény, ha az ember az egyik lábával Európában, a másikkal Ázsiában áll, és mélységesen át lehet érezni Oroszország roppantságát, ha arra gondolunk, hogy ez a kereszt az ország földrajzi szélességi kiterjedésének mindössze a negyedénél helyezkedik el. Szentpétervártól az Urálig vagy 2500 kilométert kell utazni Nyugat-Oroszországon át, s innen még újabb 7500 kilométer a Bering-szoros, amelynek partjáról esetleg megpillanthatjuk az Alaszkából átkémlelő Mrs. Palint.

Nem sokkal a Szovjetunió széthullása után ott jártam egy orosz filmes csoporttal az Urálban, ahol Európa véget ér és Ázsia kezdődik. Az operatőr hallgatag, egykedvű, őszülő, filmes veterán volt, apja még a Vörös Hadsereg tudósítója volt, aki Sztálingrád ostrománál is dolgozott. Megkérdeztem tőle: „Mondd csak, akkor te európai vagy ázsiai vagy?” Egy-két másodpercig tűnődött, aztán így válaszolt: „Egyik sem. Orosz vagyok.”

Akármit gondoljunk is az európaiságáról, Oroszország nem ázsiai nagyhatalom. Területének 75%-a Ázsiába esik, de ott mindössze a lakosság 22%-a él. Szibéria Oroszország kincseskamrája; itt rejtőzik az ásványi vagyon, az olaj és a gáz túlnyomó része, a vidék azonban igen mostoha, a föld hónapokon át kőkeményre fagyott; összefüggő erdőség borítja, a talaj alkalmatlan a mezőgazdasági művelésre, és rengeteg a szinte járhatatlan mocsár. Mindössze két vasútvonal, a Transzszibériai és a Bajkál–Amur tart nyugatról kelet felé, észak–déli irányban pedig igen kevés útvonal vezet, így Oroszországnak nem könnyű délre, a modern Mongólia és Kína felé irányítania erőit, mert nincs elegendő embere, és hiányoznak az utánpótlási útvonalai is.

Oroszország keleti részén ezenfelül nincsenek olyan kikötők, amelyek telente nem fagynak be, és ahonnan el lehetne érni a világ főbb tengeri kereskedelmi útvonalait. A sarkvidéki kikötők hónapokra befagynak, Vlagyivosztokot, a legnagyobb csendes-óceáni kikötőt heteken át tartja fogságában a jég, ráadásul a japán fennhatóság alatt álló Japán-tenger veszi körül. Ez a helyzet nemcsak a kereskedelem szabad folyását akadályozza, hanem azt is, hogy az orosz flotta globális haderőként lehessen jelen a világtengereken.

A meleg vizű kikötők és az óceánokhoz való hozzáférés hiánya mindig is Oroszország Achilles-sarka volt; stratégiai szempontból legalább annyira kulcskérdés, mint az Észak-európai-síkság. Ezért igen sok európai komolyan vette Nagy Péter cár úgynevezett végakaratát – amiről ma már tudjuk, hogy hamisítvány. Az irat évtizedekkel a cár halála után került elő, akkor, amikor több ország kormányának jól jött elterjeszteni, hogy Péter meghagyta utódainak: „Igyekezzetek minél közelebb kerülni Konstantinápolyhoz és Indiához. Aki ott uralkodik, a világ ura lesz. Szítsatok állandó háborúskodást nemcsak Törökországban, hanem Perzsiában is. (…) Nyomuljatok előre a Perzsa-öbölig, és hatoljatok el egészen Indiáig.” Péter cár talán soha nem írta le ezeket a szavakat, de stratégiailag észszerűek. Oroszország előnytelen földrajzi helyzetben van, és csak a kőolaj- és földgázkincsei mentették meg attól, hogy még kiszolgáltatottabb legyen.

A szovjetek 1979-ben azért szállták meg Afganisztánt, hogy megsegítsék az ottani kommunista kormányt az antikommunista muszlim gerillaerőkkel szemben, nem pedig azért, hogy elhozzák az afgán népnek a marxizmus–leninizmus örömeit. Moszkva ezzel a lépéssel biztosítani akarta, hogy az ország területét ne valaki más foglalja el.

Rendkívül fontos mozzanat, hogy Afganisztán megszállása feltámasztotta egy réges-régi álom megvalósulásának reményét; ahogy az ultranacionalista orosz politikus, Vlagyimir Zsirinovszkij fogalmazott: „Az orosz katonák az Indiai-óceán langyos vizében mossák majd a bakancsaikat.” Vagyis elérnek egy olyan stratégiai célt, amit még soha nem sikerült.

Csakhogy egyetlen benyomuló katonai erőnek sem sikerült még meghódítania Kandahár fennsíkját és a Hindukus hegységeit. Afganisztánt méltán nevezik „a birodalmak temetőjének”, az afganisztáni háborút pedig „a Szovjetunió Vietnámjának”. Moszkva álma a meleg tengeri kijáratról és a világkereskedelmi útvonalakhoz való hozzáférésről szertefoszlott; a vágyott lehetőség ma talán messzebb van, mint az elmúlt kétszáz évben bármikor.

A Szovjetunió széthullásával 15 ország jött létre. A földrajz bosszút állt a szovjet ideológián, s a térképen egy sokkal logikusabb felosztás jelent meg, amelyben hegységek, folyók, tavak és tengerek választják el egymástól a népek lakóhelyét, mutatva, hogy hol és hogyan alakultak ki a különböző nyelvek és szokások. E szabály alól azonban több kivételt is találunk. Ilyenek az „isztánok”, például Tádzsikisztán, amelyek határait Sztálin szántszándékkal úgy rajzolta meg, hogy minden érintett népet meggyengítve jelentős kisebbségeket foglaljanak magukban a szomszédos államokból.

Ha hosszú időtávlatokban szemléljük a történelmet – ahogy a diplomaták és a katonai stratégák többsége teszi –, akkor azt látjuk, hogy a volt Szovjetunió egykori tagköztársaságai és a Varsói Szerződés egyes volt tagállamai még bármilyen pályát befuthatnak.

Nem véletlen, hogy a Varsói Szerződés korábbi tagállamai közül a Nyugat-barát országok szenvedtek a legtöbbet a szovjet zsarnokság alatt: Lengyelország, Lettország, Litvánia, Észtország, Csehország, Magyarország és Románia. Grúzia, Ukrajna és Moldova ugyancsak szeretne csatlakozni a NATO-hoz és az EU-hoz, ám egyelőre nem tehetik meg, mert földrajzilag túlságosan közel vannak Oroszországhoz. Az elmúlt időszakban mindhármuk területén orosz katonaság állomásozott, így a NATO-ba való felvételük háborút robbanthatna ki.

Az eddig elmondottak érthetővé teszik, miért reagált keményen Moszkva 2013-ban, amikor felforrósodott az Ukrajna irányításáért folytatott politikai küzdelem.

Amíg Kijevben oroszbarát kormány volt hatalmon, az oroszok bízhattak abban, hogy a Kelet-európai-síkságon marad egy ütközőzóna. Még egy igazán semleges Ukrajna is tűrhető lett volna, amennyiben ígéretet tesz, hogy nem csatlakozik sem a NATO-hoz, sem az EU-hoz, és továbbra is bérbe adja Oroszországnak a krími Szevasztopol meleg tengeri kikötőjét. Az a tény, hogy Ukrajna energiaellátása erősen függ Oroszországtól, ugyancsak elfogadhatóvá tette az egyre távolságtartóbb viszonyt, amit Moszkvában azért bosszantónak éreztek. De egy Nyugat-barát Ukrajna, amely csatlakozni kíván a két nagy nyugati szövetségi rendszerhez, és ezzel a lépésével kétségessé teszi Oroszország hozzáférését a fekete-tengeri kikötőhöz? Hogy Ukrajna területén idővel akár egy NATO haditengerészeti támaszpont is lehet? Nos, ez egyszerűen szóba sem jöhetett.

Ukrajna elnöke, Viktor Janukovics megpróbált kétfelé játszani. Flörtölt a Nyugattal, de minden tiszteletet megadott Moszkvának is, ezért Putyin megtűrte őt. Amikor aztán hajlani kezdett arra, hogy aláír az EU-val egy jelentős kereskedelmi szerződést, ami később akár a rendes tagsághoz is elvezetett volna, az orosz elnök fokozni kezdte a szorítását.

Az orosz külpolitikai elit szemében az EU-hoz való csatlakozás nem egyéb, mint a NATO-tagság trójai falova, márpedig Ukrajna NATO-tagsága Oroszország számára semmiképpen sem elfogadható. Putyin fokozta a Janukovicsra gyakorolt nyomást; visszautasíthatatlan ajánlatot tett neki, aminek hatására Janukovics kihátrált az EU-val tervezett megállapodásból, és egyezséget kötött Moszkvával, ez azonban heves tiltakozást váltott ki Ukrajnában, és végül az elnök bukásához vezetett. A németek és az amerikaiak az ellenzéki pártokat támogatták, Berlin az ökölvívó-világbajnokból lett politikusban, Vitalij Klicskóban látta a jövő emberét. Kijevben utcai harcok robbantak ki, és az egész országban fellángolt a tiltakozás.

Aztán 2014. február 22-én, miután már többtucatnyian meghaltak, az életét féltő elnök elmenekült, s oroszellenes pártok – némelyik Nyugat-barát, némelyik erősen nacionalista – vették át az ország kormányzását. A kocka el volt vetve. Putyin elnöknek ekkor már nem volt választása: el kellett foglalnia a Krím félszigetet, ahol nemcsak nagyszámú orosz ajkú ukrán állampolgár élt, de ott volt az Oroszország számára létfontosságú kikötő, Szevasztopol is.

Erre a földrajzi természetű kényszerre, illetve a NATO keleti irányú terjeszkedésére gondolt Putyin, amikor a Krím annektálásáról tartott beszédében kijelentette: „Oroszország olyan helyzetbe került, amelyben nem volt helye a meghátrálásnak. Ha a végpontig nyomják össze a rugót, keményen visszarúg. Emlékezzenek erre.”

Szevasztopol Oroszország egyetlen jelentős meleg tengeri kikötője. A Fekete-tengerről a Földközi-tengerre való kijutást azonban korlátozza az 1936-os montreux-i egyezmény, amely (a ma NATO-tag) Törökország ellenőrzése alá helyezte a Boszporuszt.

A Boszporuszon való átjutás után az orosz hajóknak ráadásul át kell haladniuk az Égei- és a Földközi-tengeren, és csak a Gibraltári-szoros után juthatnak ki az Atlanti-óceánra, vagy engedélyt kell kapniuk a Szuezi-csatornán való áthaladásra, hogy a Vörös-tengeren át elérhessék az Indiai-óceánt.

A Krím félszigetet két évszázadon át Oroszország birtokolta, mielőtt Hruscsov főtitkár átengedte az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságnak 1954-ben, abban a korszakban, amikor azt gondolták, hogy a Szovjetunió örökre fennmarad, és az idők végezetéig Moszkva fogja irányítani. Most, hogy Ukrajna többé nem volt szovjet tagköztársaság, és a vezetése még csak nem is volt oroszbarát, Putyin tudta, hogy a helyzetnek meg kell változnia. Vajon tudták ezt a nyugati diplomaták is? Ha nem, akkor egyszerűen nem ismerik a Diplomácia kezdőknek című kézikönyv első leckéjének első szabályát: ha egy nagyhatalom olyasmivel szembesül, amit a létét fenyegető veszélynek ítél, erőt fog alkalmazni.

A jóindulatú értelmezés szerint az Egyesült Államok és az európaiak alig várták, hogy Ukrajnát a demokratikus világban üdvözöljék, a liberális intézményrendszer és a jogállami berendezkedés teljes értékű példájaként, Moszkva pedig nem sokat tehetett ennek megakadályozására. Ez a felfogás vagy azzal a ténnyel nem számol, hogy a geopolitika igazságai a 21. században is érvényesek, vagy azzal, hogy Oroszország nem veszi figyelembe a játékszabályokat.

A győzelemtől megittasult új ukrán kormány tett néhány esztelen nyilatkozatot, nem utolsósorban kijelentették, hogy egyes régiókban, beleértve a Krímet, eltörlik az orosz nyelv hivatalos státuszát. A Kreml doktrínája szerint a mindenkori orosz kormányzatnak kötelessége a szomszédos országokban élő orosz kisebbségek védelme. A fogalom meghatározása igen nehéz, mert Oroszország minden válsághelyzetben, amely az egykori Szovjetunió területén kirobbanhat, úgy értelmezi, ahogy éppen jónak látja. Több millió orosz él a volt Szovjetunió területén, a mai Oroszország határain kívül. A Krím lakosságának legalább 60%-a orosz etnikumú, így a Kreml a félszigeten tárt kapukat talált.

Putyin támogatta a Kijev-ellenes megmozdulásokat a Krímben, és annyi zűrzavart támasztott, hogy idővel „kénytelen volt” kiküldeni a csapatait a hadikikötő zárt körzetéből az utcákra, és megvédeni az embereket. A félsziget hamarosan hivatalosan is csatlakozott az Orosz Föderációhoz.

Fel lehetne vetni, hogy Putyin elnök másként is dönthetett volna: tiszteletben tarthatta volna Ukrajna területi sérthetetlenségét. Minthogy azonban számolnia kellett a földrajzi helyzettel, valójában nem volt választása. Nem akart az az elnök lenni, aki a Krímet és vele a hazája egyetlen, valóban használható meleg vizű kikötőjét elveszítette.

Senki sem rohant Ukrajna segítségére, amikor az ország elveszített egy Belgium – vagy Maryland állam – nagyságú területet. Ukrajna és szomszédjai tisztában voltak a geopolitikai valósággal: aki nem tagja a NATO-nak, annak Moszkva nagyon közel, Washington meg igen messze van. Oroszország számára a dolog létkérdés volt: egyszerűen nem nélkülözhette a Krímet. A Nyugat igen.

Az EU korlátozott szankciókat vezetett be; korlátozottakat, mert egyes tagországok, például Németország, erősen függtek az orosz energiától, amivel az emberek télen az otthonaikat fűtik. A csővezetékek keletről futnak nyugat felé, a Kreml pedig kedve szerint nyitja és zárja a csapokat.

Az energiaellátás a politikai nyomásgyakorlás eszköze lett, és az „orosz kisebbségek” védelme ürügyként szolgált Moszkva területszerző akciójához.

Egyik 2014-es beszédében Putyin röviden utalt Novorosszijára, azaz Új-Oroszországra. Az Oroszország-szakértők felkapták a fejüket. Az elnök által felelevenített földrajzi elnevezéssel egykor a mai Dél- és Kelet-Ukrajnát jelölték, amikor Nagy Katalin cárnő idejében, a 18. század végén elhódították ezeket a területeket az Oszmán Birodalomtól. Katalin oroszokat telepített ide, és elrendelte, hogy az elsődlegesen használt nyelv az orosz legyen. Novorosszija csak 1922-ben, az újonnan megalakult Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságba való beolvadással szűnt meg létezni. „Miért? – tette fel a kérdést Putyin elnök. – Isten tudja.” Beszédében felsorolta Ukrajna egyes régióit, Harkivot, Luhanszkot, Donecket, Herszont, Mikolajivot és Odesszát, mielőtt kijelentette: „Oroszország különféle okokból elveszítette ezeket a területeket, az emberek azonban ott maradtak.”

Nem meglepő, hogy a Krím elfoglalása után Moszkva bátorította az Ukrajnában élő oroszpártiak megmozdulásait az ország keleti ipari régióiban, Luhanszkban és Doneckben. Az orosz tankok könnyűszerrel benyomulhattak volna egészen a Dnyeper folyó keleti partjáig és Kijevig, ám akkoriban még nem számoltak ilyesmivel. Miután a Krím annektálását megúszták, nem siettek. Jóval kevésbé fájdalmas és sokkal olcsóbb is volt, ha csak szítják a nyugtalanságot Kelet-Ukrajnában, és közben emlékeztetik Kijevet, hogy ki tartja kezében az ország energiaellátását. Úgy véltek, ezzel is biztosítani lehet, hogy a Nyugattal való flört ne teljesedjék be.

A Kelet-Ukrajnában kirobbant felkelések leplezett támogatása logisztikailag is egyszerű volt, ráadásul simán le lehetett tagadni a nemzetközi közösség előtt. Könnyű ártatlan bociszemekkel hazudni az ENSZ Biztonsági Tanácsának, ha az ellenfélnek nincsenek konkrét bizonyítékai az ember tetteiről, s ami még ennél is fontosabb: nem is akar konkrét bizonyítékokat, mert akkor neki is tennie kellene valamit. Nem egy nyugati politikus sóhajtott fel megkönnyebbülten, és motyogta maga elé: „Istennek legyen hála, hogy Ukrajna nem NATO-tagország, különben most cselekednünk kellene.”

A Krím bekebelezése megmutatta, hogy Oroszország készen áll a harci cselekményekre, ha meg kell védenie vélt érdekeit a „közel-külföld” területén. Moszkva jól kiszámított hazárdjátékba fogott abból kiindulva, hogy külső hatalmak nem fognak beleszólni a játszmába, s hogy a Krím „megcsinálható”. Közel fekszik Oroszországhoz, utánpótlással ellátható mind az Azovi-, mind pedig a Fekete-tenger felől, és a lépést támogatni fogja a félsziget lakosságának jelentős hányada.

Moszkvának még tervei voltak Ukrajnával. A Donbász régió helyzete továbbra is ingatag maradt, a szórványos összecsapások folytatódtak. Nemzetközi incidensre került sor, amikor 2018 végén az orosz parti őrség feltartóztatott három ukrán hadihajót, amelyek a fekete-tengeri Odesszából az Azovi-tenger partján fekvő Mariupol ukrán támaszpont felé tartottak. A NATO felajánlotta, hogy módot talál a hajók biztonságos áthaladására, amire az orosz parlament krími képviselője, Ruszlan Balbek így reagált: „Akárhogy döngeti a mellét a NATO, a hajók csak az orosz törvényekkel összhangban haladhatnak át.”

Nem kellett volna meglepődni azon, hogy Ukrajnában a konfliktus ezzel nem ért véget. A történelem és a földrajz elemi tényezői, valamint Putyin megszállott orosz nacionalizmusa és hódító törekvései ismeretében a háború megindítása csak idő kérdése volt. Putyin egy ponton eljutott oda: inkább romba dönti Ukrajnát, mintsem hagyja, hogy az ország maga válassza meg a jövőjét. Ez a pillanat 2022. február 24-én érkezett el.

A nyugati gondolkodásban rejtőzik egy gyengeség geopolitikai és háborús kérdésekben. A döntéshozók túlértékelik a logikát és alábecsülik az érzelmeket. Logikusan arra jutnak, hogy a háború rossz, de aztán összetévesztik a saját következtetésüket másokéval. Például Vlagyimir Putyinéval.

Sok orosz, köztük Putyin is, úgy gondolja – hasonlóan sok amerikaihoz –, hogy a Gondviselés oltalma alatt álló, különleges küldetéssel felruházott országban él. A támadást megelőző évben az orosz elnök Az oroszok és ukránok történelmi egységéről címmel írt hosszú tanulmányban fejtette ki Ukrajnával kapcsolatos nézeteit. Idézte a 912-ben elhunyt Oleg fejedelem gondolatait Kijevről: „Legyen minden orosz városok anyja.” Azért a nézetért, hogy Ukrajna Oroszországtól különböző, önálló nemzet, a „lengyel elitet” és az osztrák–magyar hatóságokat tette felelőssé. Putyin a jelek szerint hisz abban az elképzelésben, hogy Moszkva a „harmadik Róma”, illetve Róma és Konstantinápoly bukása után a kereszténység fővárosa. Az önálló ukrán ortodox egyház létezése tűrhetetlen a szemében.

A területszerzésnek hagyományosabb okai is vannak. Hatalmas búza- és kukoricaföldjei révén Ukrajna a világ egyik legnagyobb gabonaexportőre. A híresen termékeny fekete talaj alatt azonban lapul még valami, ami Moszkva számára ennél is értékesebb: ásványkincsek. A lista hosszú: bizonyítottan van nikkel, grafit, vas, kobalt, mangán és titán, illetve itt rejtőzik Európa legnagyobb „fehérarany-”, azaz lítiumkészlete.

[…]

Tartalom

Előszó

Előszó az új kiadáshoz

Bevezető

Első fejezet – Oroszország

Második fejezet – Kína

Harmadik fejezet – Az Egyesült Államok

Negyedik fejezet – Nyugat-Európa

Ötödik fejezet – Afrika

Hatodik fejezet – A Közel-Kelet

Hetedik fejezet – India és Pakisztán

Nyolcadik fejezet – Korea és Japán

Kilencedik fejezet – Latin-Amerika

Tizedik fejezet – Az Északi-sarkvidék

Konklúzió

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 633 278 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License