Gina Fodor

Megmondták

az

orgonák

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-124-4

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

1. fejezet

Anya és Giorgio halála előtti éjszaka újra azt álmodtam. Tudnom kellett volna, hogy valami történni fog, mert az álom után nem jött semmi jó egyik alkalommal sem. Először akkor álmodtam ezt, amikor Giorgiót elbocsátották a cégtől, és el kellett költöznünk Vercelli külvárosába, egy kicsike kis házba, remélve, hogy minél előbb talál majd egy másik munkát, mert az új albérletünk igazán szűkös volt. A városközpontban még egy ilyen kicsi lakást sem tudtunk megfizetni.

Második alkalommal akkor jött ez az álom, amikor anya és Serena nénikém között kitört az a dühös vita, és utána soha többet nem beszéltek egymással. Tehát mivel ismét azt álmodtam, tudnom kellett volna, hogy valami közeleg. Valami rossz.

Az igazság az, hogy azon az éjszakán az álombéli színek sokkal élénkebbek voltak, mint korábban, s ha becsukom a szememet, még mindig magam előtt látom, nem halványult semmit sem. Mint az álmoknak általában, ennek sem volt normális kezdete és vége, csak úgy jöttek benne a történések. Egy nagy búzamezőn futottam a csodálatos kék ég alatt, és a napsütötte dombok felé rohantam. Madarakat nem láttam, de hallottam az éneküket. Nem volt senki ott rajtam kívül, mégis éreztem, hogy nem vagyok egyedül. Mérföldeket futottam, még sem fáradtam el, mintha a nap töltené fel energiával a testemet és a lelkemet. A búzaszálak hozzám érve csiklandozták a lábamat. Tudtam, hogy nem szabad megállnom, még akkor sem, ha nagyon eltávolodnék. Egyszer csak a búzamező kettévált előttem, felfedve egy utat, mintha azt akarta volna, hogy arra folytassam a futást. Amikor már azon az úton rohantam, viharos szél kezdett fújni, s viharfelhők gyülekeztek felettem. Dörgött és villámlott. Kétségbeesve futottam tovább, nehogy túlcsorduljanak a felhők, és tudni véltem, ha csak egy pillanatra is megállnék, elszabadulna a pokol.

Persze nem könnyű, talán lehetetlen megérteni az álmok pontos jelentését, de számomra csak egy jelentése volt, hogy az élet már soha többé nem lesz olyan, amilyen volt. Ha csak sejtettem volna, hogy mi fog történni, másnap lázat és erős fájdalmakat színlelve nem mentem volna iskolába, hogy anya és Giorgio maradjanak otthon velem. Ki tudja, talán meg tudtam volna változtatni a sorsukat.

Az álom utáni délutánon körülbelül egy órája voltam már otthon, amikor Pino megérkezett. A konyhaasztalnál ültem és tanultam. A történelemkönyv a százötödik oldalon volt kinyitva. Fura, hogy még mindig emlékszem az oldalszámra. Tanulás előtt megettem egy szelet lekváros kenyeret, és bepakoltam a ruhákat a mosógépbe, hogy amikor majd anya megérkezik, csak el kelljen indítania. Nemsokára tizennégy éves leszek, megszoktam, hogy gyakran vagyok otthon egyedül. Hallottam, hogy egy autó behajtott a kocsifeljáróra, mert a gumik durván ropogtak a kavicson. Azt hittem, hogy anyáék érkeztek haza. Örültem, hogy végre társaságom lesz. A könyv nyitott oldalára tettem a tollamat, hogy tudjam, hol tartottam, és elindultam a kijárat felé.

Nem anyáék voltak.

Pino hetente legalább egyszer beugrott hozzánk egy sörre Giorgióval, de általában már sötétedett, és a régi kisteherautójával érkezett. Aznap délután a céges autót vezette, és még világos volt. Megállította az autót, és a volán mögött ülve a házat bámulta, majd hátradöntötte a fejét, és felfele bámult. Felálltak a szőrszálak a karomon, ahogy őt néztem. Mielőtt a tekintetünk találkozott volna, próbáltam meggyőzni magamat, hogy csak azért jött, hogy megnézze a meccset Giorgióval, de minél tovább ült ott, annál nehezebb volt elhinni ezt. Pino kinézett a kocsiablakon, és meglátott engem. Abban a pillanatban elkaptam valamit a tekintetében, amitől összerándult a gyomrom, légszomjat éreztem, és erősen kalimpáló szívvel megálltam a lépcsőn. Pino nem akart, vagy talán nem is tudott a szemembe nézni. Lesütötte a tekintetét, és a cipőjét nézve közeledett felém. Amikor már csak két lépésnyire volt tőlem, levette a fejéről a sapkáját, és a kezében tartotta.

Rossz jelnek vettem.

Május közepe volt, kellemesen meleg, de Pino rettenetesen izzadt, homlokán gyöngyöztek az izzadságcseppek, és a hónaljfoltjai a pólón is erről árulkodtak.

– Ciao, Betta – köszönt. Megszokott barátságos, meleg hangja kissé idegesen hangzott.

– Szia, Pino – mondtam, és rajta tartottam a szememet, miközben feljött a lépcsőn, majd leült a verandán lévő padra.

– Munkaidőben ritkán járok erre – kezdte a beszélgetést. – Figyelj, Betta, valamit el kell mondanom, azért vagyok most itt.

Mint egy földrengés földalatti remegései, már jóval a szavai előtt elértek. Részvét volt a szemében, és nem tudom miért, de szégyent éreztem, s még a hangjában is együttérzés volt. Nem tudtam ránézni, a veranda padlóját bámultam. Néztem, ahogy egy kis pók mászik végig a külső szélén, és egyenesen a lábtörlő felé tart, amit anya vett pár nappal azelőtt.

– Betta – szólt Pino, s a hangja visszahozott a valóságba.

– Anyával történt valami? – kérdeztem bizonytalanul, felkészülve a lehető legrosszabb dologra.

– Kicsim, mindenekelőtt szeretném, ha tudnád, olyan vagy nekem, mintha a saját lányom lennél, éppen ezért nagyon nehéz most beszélnem veled, de mindenben számíthatsz rám, és a családomra is – mondta, és megfogta a kezemet. – Szóval, hát na.. nagy baleset volt az ipartelepi elágazónál, anyukád és Giorgio is súlyos balesetet szenvedtek.

Abban a pillanatban, amikor Pino kimondta ezeket a szavakat, úgy éreztem, hogy apró darabokra törtem, és a darabkák jobbra-balra elcsúsznak. Bár az álom hatására tudatában voltam egy közelgő katasztrófának, de messze nem sejtettem, hogyan fog megjelenni. Sok forgatókönyv járt a fejemben, például túszul ejtenek egy bankrablás során, megfulladok a szőlőtől, vagy leszakad egy terasz és a fejemre esik egy hatalmas virágtartó, de a félelmeim mindig rám irányultak, rólam kellett szólnia a katasztrófának. Eszembe se jutott, hogy anyámat érheti valami baj. Pislogtam, próbáltam lecsillapítani a bennem dúló csatát, de éreztem, hogy zsibbad a lábam, és hamarosan elvesztem az eszméletemet. Pino kétségbeesetten kapott utánam, és megtartott. Amikor ismét magamhoz tértem, csak röviden, akadozva tudtam venni a levegőt.

– Vigyél el hozzájuk, kérlek. Pino, vigyél el a kórházba – kiáltottam. – Velük kell lennem!

– Ó, nem, kicsim, nem tehetem. Sajnálom, Betta, de anyukád és Giorgio nincsenek a kórházban, nem láthatod őket. Nagyon, de nagyon sajnálom mondani neked, de már nincs mit tenni. Mindketten meghaltak.

Egyszerűen nem hittem el. Teljesen lemerevedtem. Pino várta a reakciómat, de még sírni se tudtam. Egyfajta sokkot kaptam.

– Gyere, menjünk be a házba – mondta Pino. – Az előbb beszéltem Serena nénikéddel, holnap reggel indul ide. Most elviszlek hozzánk, ott alszol az éjjel, pakolj össze egy-két dolgot, ami esetleg holnap reggelig kellhet. Minden rendben lesz, ígérem.

Egy darabig csak ültem, szótlanul bámultam valahová. Idő kellett hozzá, hogy felfogjam, az anyám és a nevelőapám nincsenek többé. Egyedül maradtam.

Mialatt összeszedtem pár dolgot, amiről úgy gondoltam, hogy kell, és pár egyéb másikat is, Pino az előszobában várakozott, Giorgio kopott foteljába ült le. Amikor visszatértem, az ablak mellett támaszkodott a falnak, és sírt. Biztos voltam benne.

– Akkor… mehetünk – szólaltam meg halkan.

– Rendben, akkor menjünk – válaszolta, és elindult kifelé a házból. Némán követtem, majd beültem a céges autóba én is.

Pinóék közel laktak hozzánk, kocsival jó ha volt tíz percnyire a házuk. Paola asszony, Pino felesége a teraszon ült Lukával, a kisfiúkkal, aki még nem volt hároméves. Amikor Paola asszony meglátott, elém jött, és szorosan magához ölelt.

– Ó, Betta, drágám, annyira sajnálom – mondta.

Luka is odaszaladt hozzám, mint mindig, amikor náluk jártam, alig lehetett levakarni rólam.

– Szia, kisember – üdvözölte Pino a kisfiát. – Gyere velem, hagyjuk most Bettát a mamával kettesben.

– Itt akarok maradni – erősködött Luka.

– Nem, nem, gyere velem, elviszlek fagyizni – mondta Pino, és a fagyi szó hallatán a gyerek elengedett, majd az apjához csatlakozott.

Paola asszony hívott, hogy menjünk be a házba.

– Nem bánnád, ha itt ülnék le egy kicsit? – mutattam a hintára.

– Persze, hogy nem! Maradj csak kint, ha itt jobban érzed magadat. Milli még nem érkezett haza az edzésről, de szerintem hamarosan jönni fog.

– Megvárom itt kint – mondtam.

Milli és én nem csak osztálytársak, hanem barátnők is voltunk. Milena volt a keresztneve, de mindenki csak Millinek szólította. Ő heti három délután fociedzésre járt, engem a labda kergetése egyáltalán nem hozott lázba. Amikor még Milánóban laktunk és ott jártam iskolába, több lehetőség volt délutáni ingyenes programokra, de Vercelliben csak a foci, a kézilabda, és az énekkar volt ingyenes, lehetett sakkozni, vagy sálat kötni. A pénzes lehetőségek nálunk szóba sem jöhettek.

A házból, mint általában mindig, finom illatok áradtak kifelé, ezúttal sült hús és a frissen sült kenyér. Készült a vacsora. Paola asszony kijött a házból, közelebb jött a hintához, és leült a mellette lévő padra. Göndör fekete haján és barna bőrén visszaverődött a délutáni nap. Egyszer egy egész délután mesélt nekem a hazájáról, Nigériáról, ahol tizenöt éve nem járt.

– Tudod, hogy mit szerettem annyira anyukádban? – kérdezte jó pár perc néma csend után.

– Mit?

– Azt, ahogyan téged szeretett. Fantasztikus anya volt. Sokat tanultam tőle.

– Igazán?

– Igen. Például azt, hogy ne aggódjak a morzsák miatt.

– A morzsák miatt? – néztem rá, s ő bólogatott.

– Emlékszel arra, amikor édesanyád karácsony előtt meghívott hozzátok Millivel együtt? Ti kislányok kilenc évesek voltatok. Anyukád előre elkészítette a keksznek való masszát, és odatette az asztalra, hagyta, hogy te és Milli a műanyag szaggatókkal dolgozzatok rajta. Micsoda vidám délután volt, igazi szórakozás, ahogy a csillagok, angyalok, harangok, és egyéb karácsonyi formák létrejöttek a kezetek alatt. Emlékszel?

– Igen, emlékszem – mondtam, s szemem előtt láttam a gyúródeszkán sorakozó kekszformákat. A konyhát betöltötte a fahéj és a narancs illata. – Sétapálcát akartam volna, de nem volt hozzá szaggató, és anya hozott egy kést, vágjam ki azzal, ahogy én akarom.

– Igen, pontosan így volt. Aztán amikor a kekszek a sütőbe kerültek, én össze akartam takarítani a deszkán maradt aprócska darabkákat, de édesanyád megfogta a kezemet, és azt mondta, hagyjam, mindig van idő takarítani, inkább élvezzem a pillanatot – mesélte mosolyogva Paola asszony.

Ezen elgondolkodtam. Igen, anya ilyen volt. Pontosan ezt tette. Sokszor takarítani kellett volna, vagy mosogatni, de ő órákon át el tudta nézni a felhők vándorlását az égen, vagy ahogy egy kis méhecske gyűjtötte a virágport. Gyakran kint énekelt a holdfényben, kóborolt a mezőn, virágokat szedett, vagy hajnalig táncoltak Giorgióval a kertben. Ahogy ezekre visszagondoltam, kijöttek a könnyeim. Először, amióta Pino meghozta a rossz hírt.

Ekkor megérkezett Milli. Kiszálltam a hintából és futottam felé. Összeölelkeztünk, szememből továbbra is ömlöttek a könnyek, mint az elárasztott hangyaboly elől menekülő hangyák. Milli is sírt, az èn könnyeim keveredtek az övéivel, majd Paola asszony zokogva átkarolt mindkettőnket. Hárman együtt sírtunk megállás nélkül, mígnem úgy tűnt, hogy a testem elolvad, és kiönt minden fájdalmat, ami összegyűlt benne.

Másnap reggel arra ébredtem, hogy Luka a konyhában sikoltozva követelte a kedvenc gabonapelyhét. Paola asszony is már ébren volt, mert hallottam a poharak és evőeszközök csörömpölését, ahogy kiürítette a mosogatógépet, miközben Luka a zabpehely felé próbálta terelni. Nehéz megmondani, hogy a kisfiú hangos könyörgése, vagy Milli szobájában a redőnyökön beszűrődő fény ébresztett-e fel. Millit egyik sem zavarta, mélyen aludt. Későn feküdtünk le, és még a sötétben sokáig beszélgettünk.

– Őrület, mi? – suttogta. – Tegnap reggel még ő vette fel a telefont, és most… – nem fejezte be a mondatot, hogy megkíméljen a következtetéstől, de akkor már késő volt.

Igen. Őrület volt. Utolsó emlékem anyámról az, hogy háttal állt nekem, és felvette a telefont, a feje és a válla közé fogta, mert a kezeivel épp teát készített. Hosszú fekete haja szétterült a hátán, kócosan. Enyhén megfordult, rám mosolygott, és búcsút intett, miközben felvettem a hátizsákomat az asztalról, és elindultam az iskolába. Már az ajtóban voltam, amikor a szájával egy néma szeretlek szót utánzott, amit én is viszonoztam. Szerettem volna vele reggelizni, de akkor elkéstem volna az iskolából, így csak egy kis üdítőt ittam, és elraktam a hátizsákomba egy banánt. Rá sem mertem volna gondolni, hogy soha többet nem fogunk együtt reggelizni.

Előző este lefekvés után Milli megígérte, hogy velem marad, amikor szükségem van rá, de nem sokkal azután, hogy abbahagytuk a beszélgetést, elaludt. Végül, miután az utolsó könnyeim a párnára gördültek, becsuktam a szememet, és magam előtt láttam az összetört szélvédőt, a felrobbant légzsákokat, a felismerhetetlenségig összenyomódott karosszériát, ahogy a kamion maga alá gyűrte. Szinte éreztem a kifolyt benzin szagát. Láttam a lángokat. Mindezt persze csupán elképzeltem abból a pár elejtett mondatból, amit Pino és Paola asszony váltottak, és abból a néhány gondosan becsomagolt válaszból, amit Pino a kérdéseimre adott. Nem tudtam másra gondolni, mint arra, hogy az utolsó szag, amit anyám érzett, az a kiömlött benzin szaga volt. Ő, aki annyira imádta a virágok illatát, és az eső utáni porszagot.

Felkeltem, és a fürdőszobába mentem. A zuhany alatt az arcomat a meleg vízsugár felé emeltem, amely elárasztotta a bőrömet, felhígítva a könnyeket, amelyeket a szemem valahogy összegyűjtött az éjszaka folyamán. Amikor kijöttem a fürdőszobából, már Milli is felkelt, és kiültünk a telkük végében lévő vasúti töltésre. Vonat már évek óta nem járt arrafelé. Milli pár fánkot vett elő, amit az anyukája csomagolt be nekünk, azt ette. Kínált engem is, de ahogy néztem a szép kerek formát, Giorgio autójának kerekei jutottak róla eszembe, ahogy csikorogva, nyikorogva gurulnak lefelé az úttestről.

Még akkor is kint ültünk, amikor Serena nénikém dél körül megérkezett. A közte és anya közötti vitának köszönhetően körülbelül négy éve nem találkoztunk. Emlékszem arra a napra, mert utolsó tanítási nap volt abban a tanévben. Amikor hazaértem, dühös hangokat hallottam anyáék hálószobájából. Veszekedtek egymással. Amint anya és Serena nénikém észrevették, hogy én is jelen vagyok a házban, üvegcsörömpölés hangját hallottam, majd egy ajtó csapódását, és Serena nénikém egy gyors üdvözlés után elviharzott mellettem, mutatóujjából csöpögött a vér. Megijedtem, és a hálószobába futottam megnézni, hogy mi van anyámmal, s ekkor fedeztem fel az üvegcsörömpölés hangjának forrását, egy fából készült képkeretet, több helyen eltört üveggel. A fotó, amit keretezett egy kisfiút ábrázolt, bár nem voltam benne teljesen biztos, mert az arcát teljesen befedték az apróra törött csepp alakú szilánkok, melyek gyakorlatilag lehetetlenné tették sok részlet megkülönböztetését. Az üveg felnagyította a szemét és az orrát, mint a vidámpark torzító tükreiben. Anya egy szót sem szólt, sem a vitáról, sem a fényképről, de aznap este, mielőtt a már használhatatlan keretet a szemétbe dobta, eltávolította fényképet, amit többé nem láttam.

Soha sem gondoltam volna, hogy valami ilyen szörnyű dolognak kell történnie ahhoz, hogy Serena nénikémmel újra találkozhassak. Az elmúlt évek alatt gyakran gondoltam rá, és azt vártam, hogy kibékülnek anyámmal. Hétvégi piknikekről és kirándulásokról álmodoztam. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen körülmények között fogunk ismét találkozni egymással.

Odaszaladtam hozzá, amint kiszállt a piros autójából. Átölelt egy véget nem érőnek tűnő öleléssel. Egyik keze még akkor is a vállamon volt, amikor beléptünk a házba, és leült az egyik fotelba, én odaültem a fotel karfájára. Paola asszony kávét főzött, és megkérdezte, hogy evett-e reggelit, mit hozhat neki. A nagynéném állandóan rám nézett, óvatosan megérintett, lágyan simogatott, mintha a legkisebb mozdulat is darabokra zúzhatna.

Serena nénikém a megfelelő személynek bizonyult a temetéssel kapcsolatos döntések meghozatalához. Tekintettel anyám és szülei között lévő kapcsolatra, elvileg ő volt az egyetlen rokonom. Arról nem volt vita, hogyan temessük el anyát, mert akik ismerték, jól tudták, hogy mennyire szeretett élni, mennyire imádta a friss levegőt, ezért el sem tudták volna képzelni, hogy a sötét, hideg föld alatt legyen. És mivel Giorgio a férje volt, és imádták egymást, logikus volt, hogy földi maradványaikat együtt hamvasszák el.

Ha a templomban szervezett búcsúztatásukra gondolok, egy köd ül az emlékezetemben, arcok, színek, hangok homályos örvényléseként.

Pino beszélt az iskola igazgatójával, elmondta neki, hogy a kialakult helyzet miatt nem fogom tudni Vercelliben folytatni a tanulmányaimat, és mivel már csak két hét volt vissza a tanévből, az igazgató azt mondta, hogy lezárják az évemet, és a bizonyítványomat majd elküldik Serena nénikém címére. Nem is lett volna kedvem bemenni az órákra, elviselni az osztálytársaim, tanáraim sajnálatát.

A búcsúztató után Serena nénikém felajánlotta, hogy elmegy a lakásunkba, ahol laktunk, és összepakolja a dolgaimat, mert mielőbb szeretne visszaindulni, de én is vele akartam menni. Égető vágyat éreztem, hogy hazamenjek, és hát a nénikém ugyan honnan tudná, hogy mit szeretnék elhozni abból a házból. Milli is elkísért bennünket. Hasznos segítőnek bizonyult, mert szép szorosan fel tudta tekerni a farmerjaimat, és egyformára összehajtogatta a pólókat, blúzaimat, mialatt én a cipőjeimet és papucsaimat szedtem össze a házban. Kiürítettük a fehérneműs fiókot, összeszedtem a szobámból a könyveimet, újságjaimat, csecse-becse gyűjteményemet. Kopasz, sivár látványt nyújtott a pár napja még élettel teli szoba. Miután a holmimat kivittük a nénikém autójába, átmentem anyámék szobájába. Az ágyuk feletti polcon több színes doboz sorakozott, fényképeket kerestem, róluk, rólam. Az egyikben találtam pár füzetet, megszámozva, szalaggal gondosan átkötve. A legfelsőt kinyitottam, azonnal megismertem anyám kézírását.

– A naplója, amit időnként írni szokott – állapítottam meg. – Ezt nem hagyhatom itt.

Ugyanabban a kalapdobozban találtam pár fényképet anyáról és Giorgióról, ami az esküvőjük napján készült, azokat is a bőröndbe tettem.

– Jaj, a tejfogaim! – kiáltottam fel, ès visszarohantam a szobámba, mert volt egy olyan érzésem, hogy ugyanott van, az íróasztal alsó fiókjában, hátul, a kis rekeszben. Nem tévedtem.

Végül, amikor már úgy gondoltam, hogy mindent beraktam a bőröndbe, az utazótáskába, meg a pár dobozba, utoljára körbejártam a házat. Attól féltem, hogy anya és Giorgio emlékei itt maradnak örökre a négy fal között. Nagyot sóhajtva leültem a lépcsőre Milli mellé.

– Minden este telefonálok – ígérte. – És email-t is írunk majd egymásnak.

– Úgy legyen – öleltem át szorosan.

– Barátok örökre?

– Igen, barátok örökre – válaszoltam.

Aztán átkarolta a nyakamat, én az övét, olyan erős szorításban, mely képes egyesíteni minket. Egy ölelés, amely képes legyőzni a távolságot, amely hamarosan elválaszt minket.

Miután mindenkitől elbúcsúztam, beültem Serana nénikém autójába, és elindultunk. Szemeimben gyülekeztek a könnyek, amikor visszanéztem a házra, melyben az utolsó években éltünk, az utcára, ahol naponta jártunk. Elhaladtunk a park mellett, ahol Giorgio megtanított biciklizni, s ahol olyan sokszor gyönyörködtünk anyával a szép zöld pázsitban, a különböző színű orgonabokrokban, melyek alatt anya rajzolgatott, vagy pipitérből font nekem koszorút. Valahogy a szép zöld pázsit is kifakultnak látszott most, és a virágzó orgonák is lekonyultak. Vagy csak én láttam ilyennek őket a szívemet mardosó fájdalomtól?

Amikor elhagytuk Vercellit, azt hittem, megszakad a szívem, kitört belőlem a zokogás. Vajon járok-e még itt valaha?

2. fejezet

Serena nénikém Mantovában lakott, két és fél órányira Vercellitől. Az út alatt keveset beszéltünk, és egyszer megálltunk egy benzinkútnál, mert vécére kellett mennem. Vettünk egy kis rágcsálnivalót az Autogrill-ben, egy-egy üveg ásványvizet, és folytattuk az utat. Mantovába érve át kellett autózni a zajos városon egy csendes, külvárosi övezetbe, ahol a nénikém lakása volt. Halványan emlékeztem csak a helyre, mert rég jártam ott. Minden helyiség ragyogott a makulátlan tisztaságtól.

– Végre megszabadulhatok ettől a cipőtől – mondta a nénikém, és felhúzott egy kényelmesnek látszó házi tutyit. – Fent, jobbra az első ajtó, ott lesz a te szobád, ha akarsz, felmehetsz oda, én meg csinálok valami vacsorát.

– Segítsek? – kérdeztem.

– Nem drágám, te pihenj, fárasztó napjaid voltak mostanában – lépett oda hozzám, és megölelt. – Hiányoztál Betta.

– Te is hiányoztál nekem.

Az első szoba ajtaja félig nyitva volt, és bepillantva láttam, hogy a nagy ágyon puha takaró és bolyhos párna van, a szemközti fal melletti komód fölött egy bekeretezett fénykép állt, amit már láttam anyám albumában is. A fotó közepén én álltam, egyik karommal anyámat, másikkal a nénikémet öleltem, és mindhárman mosolyogtunk. Egy másik fényképen egy férfi volt, gondolom az igazi apám, hiszen Serena nénikémmel testvérek voltak. Kétségtelenül meg kell szoknom, hogy az ő arcát is látom ebben a házban, még sem pakolhatta el azokat csak azért, mert én most idejöttem. Tudom, hogy Serena nénikém sokáig abban reménykedett, hogy a szüleim újra összejönnek egymással, de amikor Giorgio és anya összeházasodtak, már letett erről. Mindenesetre így is gyakran eljött hozzánk, de mindig kisírt szemekkel ért véget a találkozás anyámnak is, és a nénikémnek is. Aztán miután megtörtént az a képkeretes veszekedés, nénikém látogatásai is véget értek, de karácsonyra és a születésnapomra mindig küldött nekem ajándékot, hol egy könyvet, hol társasjátékot, tolltartót tele tollakkal és színes ceruzákkal, filcekkel, vagy valami ruhafélét: pizsamát, kardigánt, sapka-sál-kesztyű garnitúrát. Érdekes módon a méreteket mindig eltalálta.

Amikor még kicsi voltam, abban reménykedtem, hogy egyszer majd felbukkan az igazi apám. Gyakran megnéztem a postaládát, tán érkezett tőle egy képeslap, de nem jött soha semmi. Aztán amikor csörgött a telefon, abban a hitben voltam, hogy ő az, és engem keres. Egyszer az anyámnak is kifejeztem ezt a kívánságomat, de aztán soha többet nem hozakodtam elő vele, örökre megtanultam a leckét. Egy óvodai rendezvény után történt, ahol a többi gyerekkel voltam a színpadon. Katicabogár jelmezt viseltem. Ahogy mentünk le a színpadról, ott álltak az apukák, és lufival vagy virággal várták a gyereküket. Azon az estén hazafelé tartottunk, amikor megkérdeztem, hogy apám mikor jön el az óvodai szereplésemet megnézni. Anya válasza az volt, hogy Giorgio mindig eljött, és ezután is el fog jönni, de én ragaszkodtam hozzá, hogy a többi gyereknek az igazi apukája jött el, akit apunak, papinak szólítanak. Te is hívhatod Giorgiót apunak is, papinak is, amelyik neked jobban tetszik, mondta anyám, mire én hangosan kifakadtam, hogy Giorgio nem az igazi apám, hol van az én igazi apám, őt akarom! A válasz azonban elmaradt. Sem anyám, sem Giorgio nem válaszoltak nekem, az út hátralévő részét némaságban tettük meg. Én azonban ez után az eset után is gondoltam az igazi apámra, csak a róla való kérdezősködést hagytam abba, mert nem akartam, hogy anya és Giorgio olyan furcsák legyenek, mint akkor voltak. Gyakran elképzeltem apámat a gigantikus virágcsokrokkal, amelyeket egy napon majd hoz nekem. Bár ez az én titkom volt, de a vágy sokkal erősebb volt, mint valaha. Végül feladtam az álmomat, amihez olyan sokáig ragaszkodtam, és a személyére úgy gondoltam, mint a Mikulásra vagy a húsvéti nyúlra: túl szép, hogy igaz legyen.