A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Claire Douglas: The New Neighbours

Penguin Random House UK, London, 2025

Első kiadás

Fordította

Babits Péter

Copyright © Little Bear Artists Ltd., 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Babits Péter, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóképek © saulgranda / Getty Images; Shutterstock

Szerzőfotó © Ferla Paolo Photography

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-773-3

Laurának

ELŐHANG

Mindig is tudta, hogy túlságosan szereti. Soha senki nem érhet fel hozzá, de még a közelébe sem. Ha létezik lelki társ, ő az. Ahogy iránta érez: egyszerre áldás és átok. Néha azon tűnődik, ez a vonzalom, ez a megszállottság talán abból ered, hogy anya nélkül nőtt fel, aki példát mutathatott volna neki. Nem, mégsem – az iránta táplált érzés ezen is túlmutat. Elemi, már-már spirituális késztetés. Már első találkozásuk idején felizzott benne ez a szikra: a kölcsönös felismerés, hogy rokonlélekre talált, és a végtelen béke, hogy többé nem kell egyedül lennie. Végre valaki, aki tökéletesen megérti. Aki feltétel nélkül elfogadja még a hibáit is. Különösen a hibáit.

Csakhogy mostanában kezd tudatosulni benne egy másféle érzelem is. Kéretlenül és vészjóslóan pörög az agyában, amíg már képtelenség nem odafigyelni rá.

Rettegés.

Megrémiszti a hatalom, amit a nő gyakorol felette.

És hogy mire használhatja.

ELSŐ RÉSZ

1

LENA

2024. július

Bristol

Az új szomszédok az előkertben ácsorognak. Tovább ücsörgök a kocsiban, hogy megfigyeljem őket, arcomban a légkondi fagyos leheletével. Csak pár napja költöztek be, ezért még nem ismerkedtünk össze, de azt csiripelik a madarak (jó, Phyllis az ötvenkettőből), hogy „nyugdíjasok, egy jómódú hatvanas pár”.

Bejárati ajtajuk nyitva, így lopva beleshetek a frissen bútorozott előtérbe, látom a késő délutáni napfényben felszikrázó csillárt. Csinos viktoriánus stílusú sorházakban élünk a bristoli Redland egy fákkal szegélyezett utcájában, bár övék a saroképület, ami nagyobb, padlásbeépítéssel és hátul modern, üvegfalú télikerttel. Valaha Joan lakott itt, de mikor bevonult az idősek otthonába, a lánya eladta az otthonát egy ingatlanfejlesztőnek, aki teljesen felújította, mielőtt tovább passzolta ennek a párnak. A mi házunk kicsit olyan, mint a csúnyácska kishúg. A család legsatnyább tagja.

Tíz napja kitartóan melegszik az idő, ezért minden mozdulattól patakzik rólam a veríték, még olyan helyeken is, amikről nem tudtam, hogy képesek izzadni. A szomszédok ellenben frissnek és kipihentnek tűnnek: az asszony elegáns halványsárga pántos ruhájában, ami markáns kontrasztot alkot gesztenyebarna hajával, míg a feszes nadrágot és vászoninget viselő férfin nyoma sincs egy verítékcseppnek. Magas és jóvágású, a maga hollywoodi westernhős módján, a hátranyalt ősz hajával és ropogósra sült arcával, amiről lesírnak a golfpályákon és karibi tengerpartokon töltött kedélyes órák. Házuk előtt, közvetlen az én járgányom mögött, klasszikus kék Jaguár sportkocsi parkol, ami után kamasz fiam, Rufus máris a nyálát csorgatja.

Az asszony felfigyel rám és kedvesen elmosolyodik. Integetek, zavartan, amiért leskelődésen kap, viszont itt az alkalom, hogy bemutatkozzak. Kiszállok a kocsiból, a ruhám máris combom hátsó oldalához tapad, és a csomagtartóhoz lépek, hogy kivegyem a két papírzacskóra való kaját. Este mozizunk Rufusszal. Minden csütörtökön ezt csináljuk, amit jobban élvezek, mint valaha, főként azért, mert jövőre lelép az egyetemre. Valaha oly eleven, élettől pezsgő házunk kihaltabb lesz, mint az angol tengerpart utószezonban.

Könyökömmel csukom le a csomagtartót. Ahogy visszafordulok, hogy köszöntsem új szomszédjainkat, riadtan szembesülök az asszonnyal, aki alig néhány centire van és szélesen mosolyog.

– Szia! Marielle Morgan. Most költöztünk ide a szomszédba. – A kezét nyújtja, majd felnevet, mikor látja, hogy nekem mindkettőt lefoglalják a papírzacskók, és zavartan leengedi az övét.

– Örvendek, én Lena vagyok – felelek magasabb és izgatottabb hangon, mint szeretnék. Mindig nehezemre esett hűvös távolságtartást színlelni. Marielle máris szimpatikus. Gyönyörű szürkészöld szeme van és szimmetrikus nevetőráncai, egészen a halántékáig. Ehhez társul szépen ívelt arccsontja és mézédes hangja.

– Henry! – kiált oda a férjének. – Gyere, ismerkedj meg Lenával!

Nehezek a zacskók, de csak megigazítom őket a karomon, míg a férj csatlakozik hozzánk. Tartózkodóbbnak tűnik, mint Marielle, csendesebb is, még sincs híján a józan magabiztosságnak. Köszön, azután némán ácsorog a felesége mellett.

– Vannak gyermekeid? – tudakolja az asszony. – Mintha láttam volna jönni-menni egy kamasz fiút.

– Igen, ő Rufus. Tizenhét éves. Jövőre egyetemre megy. – Elfintorodom, mire Marielle megértően bólogat.

– Nem könnyű, mikor kirepülnek a fészekből. Csak ketten vagytok? – Férjemre, Charlie-ra gondolok, aki tavaly költözött ki, és igennel felelek. Feltűnhet neki kényszeredett mosolyom, mert gyorsan lapoz. – Bájos ez a környék. Újak vagyunk errefelé, de közel akartunk lenni a családhoz. Tudod, csak nemrég lettünk nagyszülők. – Kipirul a büszkeségtől.

– Nahát, hadd gratuláljak! Ez csodálatos! – Érzek némi lappangó irigységet. Imádom a kisbabákat. Mindig is szerettem volna egy kölykökkel teli házat, csak sajnos másképp alakult. Ezért olyan fontos számomra Rufus, és ezért féltem kicsit túlságosan is.

Az asszony sugárzóan mosolyog, míg Henry zavart kis félmosolyt villant, azután a járdára mered. Láthatóan feszeng, amivel apámra emlékeztet. Ő is utálta a bájcsevejt.

– Egyik este gyere át egy italra – folytatja Marielle. – Természetesen Rufusszal.

– Köszönjük, feltétlenül megyünk.

– Pompás! Akkor nem is tartunk fel. – Henryhez fordul, és már épp készülnének visszatérni a kertjükbe, mikor az egyik papírzacskó hirtelen megadja magát és az aszfaltra teríti tartalmát. Elborzadva nézek le rá.

– Jaj, istenem! – sikkant fel Marielle, miközben lábammal feltartok egy kólásüveget, mielőtt még kigurulna az útra. – Várj, megyek és kerítek egy szatyrot! – Beszalad a házába, és magamra hagy Henryvel, valamint a járdán szétszórt nagybevásárlással. Pironkodom a sok gyorskaja miatt.

– Várjon, hadd segítsek! – Henry felvesz egy doboz narancszselés kekszet és egy csomag tejszínes vaníliapudingot, hogy a kezembe adja.

– Csütörtök esti rágcsák – szabadkozom kivörösödve. Leteszem a másik papírzacskót a járdára. – Nekem és Rufusnak. Amúgy ez a zacskó tele van gyümölccsel.

– Ugyan, ne mentegetőzzön! – Henry kuncog, amitől az egész arca felragyog. – Ha látná, miket eszünk Marielle-lel! A feleségem hihetetlen édesszájú.

– Anyu átjön hétvégén, és ő is cukorfüggő, szóval ez igazából neki lesz… – Szórakozott arccal hallgatja, ahogy anyámról locsogok, aki csak egyetlen éjszakára marad a kutyái miatt, pedig az élettársa, Mick otthon lesz, hogy vigyázzon rájuk. Sokkal többet osztok meg, mint kellene, de van valami a fickóban, amitől kiskölyöknek érzem magam, nem pedig negyvenhárom éves anyának.

Marielle felbukkan a házból egy menő fűszerbolt menő vászonszatyrával. Együttes erővel felszedegetjük a nagy kiszerelésű töltött kekszeket, családi chipseket és tejcsokitáblákat, hogy elhelyezzük őket a szatyorban.

– Köszönök mindent! Most megyek, kipakolom ezt a sok vackot, de örülök, hogy megismerkedtünk! – Érzem, hogy megint összevissza locsogok.

– Mi is – felel Marielle.

Benyitok a házba és becsukom magam mögött az ajtót, közben hónaljam csak úgy cuppog a verítéktől. Kínosan érzem magam. Képzelem, milyen első benyomást kelthettem így kipirulva, megizzadva és be nem álló szájjal.

A lábtörlőn meglátom Rufus levetett tornacipőjét, és örülök, hogy máris hazajött a suliból. Mikor kiviszem a holmim a konyhába, tejeskávészínű ölebem (egy cavachon), Phoenix elém rohan és úgy viselkedik, mintha egy hete nem látott volna, pedig csak egy órára ugrottam el a szupermarketbe. Leteszem a bevásárlást a pultra és kitárom a terasz ajtaját. Hátsó kertünk vonzza a napfényt, az elmúlt tíz nap intenzív forróságától a pázsit máris foltos és porszáraz. Az előrejelzések szerint a hőhullám egy-két hétig még biztosan kitart.

Rufus az elsötétített nappaliban van. Mikor belépek, kimerevíti a képernyőn James Stewart arcát és bűnbánó arccal felém fordul. Megint a Hátsó ablakot nézi. A ma esti program A harmadik ember, minthogy Rufus a médiakurzus film-noir modulját végzi. Örülök, hogy csütörtök esténként rendszeresen filmet nézünk, egészen tavaly november óta, ami történetesen egybeesett Charlie elköltözésével. Rufus ezzel is támogatni akar: a moziért mindig is mi rajongtunk. Az apjával a zene szeretetén osztozik.

– Elkezdted nélkülem?

Megrázza a fejét.

– Sajnálom, anya, ma este nem megy. Totál elfelejtettem, hogy apának lesz ez a koncertje, és kérte, hogy segítsek be. Fizet is nekem meg Freddie-nek, hogy legyünk a jobbkezei. – Freddie az új iskolai barátja, akiről rengeteget beszél az elmúlt hónapokban. Rendes srácnak tűnik. Rufus néhány éve rossz társaságba keveredett és az egyik állítólagos „barátja” szemétkedett vele, ezért is örülök, hogy talált magának újakat. Kár, hogy nem ugyanabba az iskolába ment, ahová a legjobb barátnőm, Jo fia, akivel mindig is jól kijött, dacára minden különbözőségüknek. Akárhogy is, az előző helyéről mennie kellett.

– De ma csütörtök van és holnap tanítás…

Beletúr loboncos hajába.

– Tudom, és a világért se hagynám ki, de apa szerint ez nagyon fontos buli. Mármint igazi tömeg előtt. – Visszanyelem csalódottságom. Rufus fiatal; legyen csak a barátaival, ne velem tespedjen a kanapén.

– Rendben. Mikor jössz?

– Apánál alszom, reggel majd ő visz a suliba.

Megsajdul a szívem. Utálok egyedül éjszakázni a házban, de persze hozzá kell szoknom, mert Rufus nemsokára végleg elmegy.

Leplezem az érzéseimet, inkább az ablakhoz lépek és felhúzom a redőnyt. Marielle és Henry még mindig az előkertben.

– Amúgy, szeretnék kérdezni valamit, anya. Vehetnék gitárleckéket?

Visszafordulok.

– Apád nem tanít meg?

Elfintorodik.

– Ő csak az alapokat tudja, de nekem olyan kell, aki… tapasztaltabb. – Charlie zseniális dobos, de a gitár tényleg nem az erőssége.

– Mennyibe kerül egy óra? – Mióta elváltunk Charlie-val, pénzkérdés minden. A jogsegélyszolgálat tanácsadójaként nem keresek valami fényesen, és a szerény örökség is kezd leapadni, amit tizennyolc hónappal korábban apám hagyott rám.

Felkel a kanapéról és kikapcsolja a tévét.

– Nem sokba. Kedvezményt is kapok, ha egy félévre beiratkozom. Amúgy nem is kell túl sok lecke. Apa ismeri a fickót. Azt mondta, rendes tag, de azért kérdezzelek meg.

– Majd beszélek vele – ígérem. Szemem sarkából látom, ahogy Marielle kitép egy gyomot. – Várj egy kicsit. Vissza kell adnom a szatyrot az új szomszédoknak, mielőtt még elfelejtem. Hosszú történet – teszem hozzá, mikor összeráncolja a homlokát. – Kedvesnek tűnnek. Idősek. Jómódúak.

Elhagyom a szobát és visszatérek a konyhába, felkapom a szatyrot a pultról és kirontok a bejárati ajtón. Már készülnék átkelni a mezsgyén, mikor Henry arckifejezése láttán megtorpanok. Marielle mintha összehúzná magát, nekem háttal áll.

– Mondtam már, ne most beszéljük meg – sziszeg a férfi. – Túl veszélyes! – Észrevesz és leszegi a tekintetét, azzal egyetlen szó nélkül beviharzik a házba. Marielle felém fordul és… Csak a képzeletem játszik velem, vagy tényleg erőltetett a mosolya?

Felé indulok, odanyújtom a szatyrot.

– Elnézést, hogy zavargok. Csak vissza akartam ezt adni.

– Ó, semmi gond. – Átnyúl a fal felett, elveszi tőlem a szatyrot és a mellkasához szorítja.

– Akkor jó. Még egyszer köszönöm! – Szánalmas módon még integetek is, ahogy visszavonulok a házamba, és azt kívánom, bár ne siettem volna visszaadni azt a szatyrot.

Vajon miről társaloghattak, és miért tűnt olyan mogorvának Henry?

2

Rufus a hátsó kertben van a hangfelvevőjével. Pár napja kölcsönvette a suliból, azóta jókat mulatunk, ahogy hangmintákat gyűjt a projektjéhez. Nem nagyon értek a műszaki dolgokhoz, de türelmesen elmagyarázta a működését, előző este pedig sikerült rögzítenünk a rókák rikoltozását és egy bagoly huhogását, aminek nagyon örült.

– Mikor mész apához? – Csatlakozom hozzá a pázsiton, ahol a bolyhos-teleszkópos mikrofonnal pepecsel. – Azt hittem, sietsz.

Igazít az állvány magasságán, minden figyelmével összpontosít.

– Még akartam csinálni néhány felvételt, mielőtt indulok. Mikor jön a következő busz?

– Hat negyvenkor. – A megálló csak egyutcányira van, de Rufus még össze se csomagolt. Ugyanúgy nincs időérzéke, mint az apjának.

– Ö, jó… csak az van, hogy ez elég sürgős.

Már egy órája hazajött a suliból, de persze most kell ezt csinálnia, tíz perccel indulás előtt.

– Add ide – sóhajtok fel. – Menj és szedd össze a holmid, majd én megcsinálom, különben lekésed a buszt!

Átadja a teleszkópos rudat.

– Kösz, anya. – Felvillant egy félmosolyt. – Még csak éjszakai mintáim vannak. – Összerezzen egy távoli gyerekvisításra és elneveti magát. – Több ilyen kellene. – Széttárja a karjait, mintha magához ölelné a csütörtöki nyáreste színes kakofóniáját: a fűnyírók és a felettünk elhúzó repülő zúgását, az evőeszközök csörgését, egy grillsütő sziszegését, egy medencébe csobbanást, beszélgetések foszlányait és a szabadban játszó gyerekek izgatott sikongatását.

– Megteszem, amit tudok. Ne feledd, Bess most hétvégén jön! Nem szeretné, ha elkerülnétek egymást, szóval intézd úgy, hogy szombaton legalább egy kis időre láthasson. – Amióta megtanult beszélni, Rufus a keresztnevén szólítja anyámat, aki nem viselte a nagyi titulust. Azt mondja, attól aggnak érzi magát. Nem akarom az orra alá dörgölni, hogy hetvenegy évesen nem is épp mai csirke, még ha az élettársa, Mick kilenc évvel fiatalabb is nála.

– Okés. – Rufus kibújik a felvevő vállszíjából. Mikor először hozta haza, jót nevettünk az ősi ereklyének tűnő kazettás magnón, amiről eszembe jutott egy másik, nagyon hasonló gép, amivel az 1990-es évek elején minden szombat este felvettem a Top 40-et.

Elveszem tőle, a súlya ezúttal is meglep.

– Tényleg nem tudnak az iskolának modernebb cuccot beszerezni?

Segít a nyakamba vetni a szíjat. Az elmúlt évben hirtelen megnyúlt, mostanra fölém tornyosul.

– Ja, igaz, és csak öt darab van, szóval be kell osztanunk. Legközelebb Harrison csoportjáé lesz. Megígértem neki, hogy szombatra végzek és megkaphatják.

– A mázlisták. – Lábujjhegyre emelkedem, hogy arcon csókoljam, és hősiesen ellenállok az ölelés kísértésének, szorosan, szorosan, hogy ne is mehessen sehova. Mosollyal leplezem a fájdalmat, ami mostanság ott lappang a felszín alatt. – Na menj, különben tényleg lekésed azt a buszt!

Integet, ahogy hátrafelé átkocog a pázsiton és beront a házba. Hallom, ahogy felviharzik a lépcsőn, a nyomában Phoenixszel, aki azt hiszi, játszanak. Nem sokkal később kiált egy sziát és hallom, ahogy becsapódik a bejárati ajtó. Néhány pillanatra néma csend telepedik rám, azután Phoenix kiüget a házból, és lehajolok hozzá, hogy babusgassam kicsit.

– Tudom, elment – suttogom a bundájába. Megkapaszkodom a mikrofon rúdjába, ahogy felállok. Na jó, elég az önsajnálatból, ezzel az erővel munkához is láthatok. Felveszem a fejhallgatót és babrálok kicsit a gombokkal, ahogy Rufus mutatta, mielőtt lenyomom a felvétel gombot. Elindulok a kiégett gyepen és kis híján elbotlom a körbe-körbeszaladgáló Phoenixben, ahogy a felhőtlen égre mutatok a mikrofonnal. Azonnal összeszedi a felerősített hangokat: klimpírozást egy zongorán, kocsiajtó csapódását, valami rémes technozene ütemes lüktetését, azután… egészen mást. Sürgető, fojtott, emberi hangokat.

– … Nem is tudom, Mari…

– Azt ígérted, elhozod a lányt. Mindent előkészítettem. A szobát…

– Tudom… de… a múltkori után… tényleg újra próbálkozzunk?

A hangok a szomszédból jönnek. Ez Marielle és Henry. Lejjebb engedem a mikrofont és megborzongok, amiért akaratlanul is rögzítem a szomszédok magánbeszélgetését. A hátsó kapu felé húzódom, hogy távolabb kerüljek tőlük.

Látom, hogy az emeleti ablak résnyire nyitva, egy árnyék mozog az üveg mögött. Mostanra nyilván bementek a házba. Tovább hátrálok, lassan bele a sövénybe. Amikor úgy hiszem, elég távol kerültem ahhoz, hogy ne hallgassam ki a társalgásukat, óvatosan újra megemelem a mikrofont.

– … nincs választásunk…

A fenébe, még most is hallom őket. Lenyomom a stop gombot, hogy legalább ne rögzítsem a beszélgetést.

– … Azt mondtad, végigcsinálod. Megígérted. Ugye tudod, mit gondolok a megszegett ígéretekről, Henry?

– Kérlek, Marielle…

– Ez nem múlik el magától. És nem is fogom elfelejteni. Úgy kell lennie, ahogy elterveztük. Nem tehetünk mást! – Az asszony hangja bántóan, szinte hisztérikusan magas, a legkevésbé sem vall arra az erős és független nőre, akinek korábban mutatkozott. – Nem tudom, mit csinálok, ha nem tartod be az ígéreted, Henry! Nem tudom, hogyan élhetnék tovább…

Hallhatóan zaklatott, én pedig elszégyellem magam. Istenem, tényleg olyan unalmas az életem, hogy mások lehallgatásával csempészek bele izgalmat? Már épp leereszteném a mikrofont, mikor Henry mond valamit, amitől megdermedek.

– Túl kockázatos. Lebukhatunk, Mari.

– A múltkor se buktunk le.

Szaporább lesz a pulzusom. Nem buktak le?

Neszezés veszi át a beszédhangok helyét. Lassan elfordulok és felnézek a házukra, így látom az ablakhoz lépő Henryt. Basszus, csak nem látott meg? Szorongva engedem le a mikrofont és leszegett fejjel besomfordálok a konyhába.

Mi az ördögöt tervezhetnek?