Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Válogatta és szerkesztette:

Németh Attila

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551-068 9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021 by Antal József, Bojtor Iván, Burger István, Dési András György, Ecsédi Orsolya, Fedina Lídia, Huszár Karina, Jobbágy Tibor, Juhász Roland, Kenessei András, Komor Zoltán, Kovács T. Mihály, Lovas Lajos, Lőrincz L. László, Majoros Sándor, Márki István, Molnár Csaba, Nemere István, Pusztai Andrea, Szélesi Sándor, Varga Csaba Béla, Zelnik Péter Zénó

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Varga Csaba Béla
Korunk hőse

Az általunk ismert emberi civilizáció 1980 nyarán jutott fel a csúcspontjára.

Erre egészen pontosan Boglárlellén került sor, ahol, bár egy NDK-s turista mögött sétáltam, kivételesen nem arról álmodoztam, hogy felnőve majd én is ilyen gyönyörű szandált és térdig érő fehér, kétcsíkos sportzoknit, valamint a rövidnadrágba beletűrt, magabiztos eleganciájú pólót viselhetek, hanem ehelyett a kezemben szorongatott pénzre összpontosítottam.

Egy kisebb vagyon volt a markomban.

Tizenkét forint!

A helyi antikvárium kirakatában ugyanis az előző nap felfedeztem két lenyűgözően érdekes…

Mit is?

Könyvet? Vagy inkább újságot? Akkoriban még nem ismertem olyan szavakat, mint az antológia.

Negyedórával később címeres fémkorongjaim ellenértékeként – féláron – a Galaktika tudományos-fantasztikus antológia 22-es és 23-as számának büszke tulajdonosa lettem.

Túl kíváncsi voltam ahhoz, hogy kibírjam a vállalati üdülőig. Leültem, és a magyar tenger partján átlapoztam a két újsá… könyv… antológiát.

Ezzel pedig gyökeresen megváltozott az én valóságvonalam.

A két Galaktikát biztos te is ismered. Nem novellák voltak bennük, hanem igaz(nak tűnő) történetek. A repülő csészealjakról, a földlakókat elrabló idegenekről, illetve az elsüllyedt civilizációkról, a piramisok titkairól meg Atlantiszról és az óriások uralmáról.

Aznap este nem mertem elaludni, mert attól féltem, hogy engem is elrabolnak az idegenek.

Ha az emlékeim nem csalnak, erre nem került sor, viszont harmincöt évvel később az első sci-fi regényem talán nem meglepő módon elfelejtett birodalmakról, köztünk élő földönkívüliekről, titokzatos eltűnésekről szólt, sőt halványan még Atlantisz örökségét is érintettem.

Ma már persze egy egész más világban élünk, mint amilyen 1980 volt. Ezt a két Galaktikát azonban ereklyeként őrzöm, és néha még most is kiviszem őket levegőzni a Balaton partjára, amikor a gentlemanek időtlen eleganciájával, megszokott szandál-zokni kombómban sétálva egy kis kultúrát viszek a 21. századi nyaralók életébe.

Varga Csaba Béla

Korunk hőse

Válaszolj, Anya! Válaszolj végre! A cél valóban szentesíti az eszközt? A fajok közötti háborúban minden megengedett? De akkor mi különböztet meg minket az ellenségtől?

Gy. elégedetten elvigyorodott. Nem fért hozzá kétség, az előtte elhaladó magas, szikár fickó nyakkendőjén ugyanaz a jel látszott, mint a halott kiscsajon. Gy. megigazította a maszkját, rántott egyet kényelmes, sötét szövetkabátja gallérján, aztán a körút forgatagába olvadva leendő áldozata nyomába eredt. Jókedvűen dúdolta a dalocskát, miközben kikapcsolta borotvaélesre fent kése tartószíját: Emberek vérétől piros a tarka rét. Halottak fekszenek az úton szerteszét.{1}

A háromnapos magányos lesben állás eredményre vezetett.

Az egyedüllét sohasem zavarta, hiszen a javítóintézetben és a fiatalkorúak börtönében eltöltött éveitől eltekintve az egész életét mindenkitől a lehető legnagyobb távolságot betartva élte le. Nem szerette az embereket, és azok sem szerették őt.

Barátai sosem voltak, az ismerősei nagy része pedig még a valódi nevét sem ismerte. Többnyire csak Nyúzottnak hívták. Bár felnőtt fejjel sem tartotta összetett személyiségnek önmagát, de a névben rejlő kettősséget nagyon is szerette. Kölyökként még azt dudorászta, hogy „Mit csinált a Nyúzott? Valakit megnyúzott?”, de aztán a nagynénje mellett leszokott róla. Igaz, a teste tényleg olyan volt, mint az anatómiai lexikonok szemléltető ábrája. Amikor néha lement a konditerembe, kicsit szívatni az izomfiúkat, azok csak addig gúnyolódtak vele, amíg le nem vette megszokott, hosszú ujjú ingét. A karján pontosan látszott minden egyes izomszál, és amikor felemelt egy súlyzót, a bőre alatt szinte hullámzottak a végletekig kiformált szálkák.

A célpont felszállt a fekete hetes buszra, de nem okozott gondot feltűnés nélkül követni. Ennél még az is jóval nehezebb volt, amikor a bosszúvágytól égő örmények megbízásából magabiztos és öntelt azeri háborús bűnösöket vadászott le a pesti éjszakában. Megtanult úgy szúrni, hogy a zsákmány lebénuljon a sokktól, és csak nézze guvadó szemmel, ahogy Gy. szépen lassan ágyéktól gyomorszájig kinyitja a hasát. Ehmedek, Alik, Aszlánok? Már nem emlékezett a nevükre, de elsápadó, durva vonású arcukra gondolva még most is elöntötte a kellemes melegség, és fülében felcsendült a dalocska: Hiába sírok és hiába szenvedek. Szívtelen rosszak és kapzsik az emberek.

A célpont leszállt, és elindult a nyolcadik kerület belseje felé. Összerezzent, amikor alacsonyan a házak fölött feltűntek a helikopterek. Valaki azzal akart erőt sugározni a járvány legújabb hulláma miatt egyre idegesebb, feszültebb nagyvárosban, hogy hetente kétszer-háromszor kivezényelte a légtérbe a vadonatúj Airbus gépeket. Az apróbb gépeket alig lehetett hallani, mert a zúgásukat elnyomta az élükön haladó, ősöreg szürke cápára emlékeztető ruszki csatahelikopter bömbölése. Az emberek összerezzentek, közelebb húzódtak a falakhoz, és aki tudott, az eltűnt az utcáról. Ez megkönnyítette Gy. dolgát: azt tervezte, hogy utoléri és egy kapualjban elintézi a célpontot, mint azt a román határőrt Kolozsvárott. Egy negyedszázaddal ezelőtt Boszniában szolgált, amikor a tüdőlövéses cigány srác arra kérte, hogy menne már el Erdélybe, és segítene igazságot tenni a családnak. A fiú nagynénje 89-ben megpróbált Magyarországra szökni, de a román határőrök elkapták, megerőszakolták, és bezáratták. A forradalom után a lány apja bírósághoz fordult, de azok elzavarták a cigányembert.

Gy. imádott igazságot tenni.

Főleg akkor, ha közben egy-két embert kiszabadíthatott a bőre fogságából. Olyankor úgy érezte, hogy sikerült kicsit jobb hellyé tenni ezt a kurva világot, amire nagyon ráfért, hogy valaki törődjön vele, hogy visszaadja reményt, hozzon egy kis fényt a sötétbe. Nem csoda, hogy az egész falu úgy fogadta, mint a Messiást, amikor két hét vadászat után letette a bosszúszomjas apa asztalára a három bűnös fejét. Az egyikért egészen Bukarestig le kellett mennie. Utána az összes cigányt megtanította a dalocskára: Utolsó vasárnap, kedvesem, gyere el. Pap is lesz, koporsó, ravatal, gyászlepel. Amikor búcsúztatták, az állomáson maga a vajda játszotta el neki a hegedűjén. Az volt az élete eddigi legszebb pillana…

Hoppá!

A szűk mellékutca torkolatában, egy autó szélvédőjén ott látszott a jel. A célpont rápillantott, majd nagyon idegesen körülnézett, és letelepedett a park szélen egy padra. Látszott, hogy rosszul érzi magát ezen a kétes hírű környéken. Azelőtt bizonyára sosem jött volna ide szürkületkor.

Azelőtt…

A háborúk vége után rájárt a rúd Gy-re. A volt bajtársak bevették ugyan a fegyvercsempészésbe, kicsit dolgozott az éjszaka új gazdáinak is, meg időnként velük ment rendet csinálni Szerdahelyre meg Ungvárra, de hamar ráunt az egyhangú melókra, a sok beképzelt, puhány seggfejre, aki csak parancsolgatni tudott, de egyből elhányta magát, ha letettek elé pár méter még gőzölgő belet vagy négy-öt szemet. Azzal jöttek, hogy Gy. végképp megőrült, elment az a kevés esze is, ami talán valaha volt neki. Meló nélkül maradt, így amikor elfogyott a pénze, zsinórban kirabolt négy pesti meg vidéki bankot, ám az elsőt követően ez sem jelentett igazi kihívást. Az utolsó alkalommal már ahhoz sem volt kedve, hogy elhozza a zsákba rakott pénzt.

A járvány miatt közben kegyetlenül beszűkült körülötte a világ. Mindenhova kamerákat raktak, és még a sötétben is egyre csak azt nézték, szimatolták, ki szegi meg valamivel a gyorsan változó előírásokat. Gy. nem tartotta magát túlságosan érzékeny alaknak, de az még neki is feltűnt, hogy pár év alatt mennyire átalakult körülötte a város. Régebben komolyan le kellett állnia geciskedni az emberekkel, ha egy jó kis verekedést akart kiprovokálni. Ma már annyi is elég volt, ha valakinek egy hosszabb pillantást vetett a maszkjára. Az új, olcsó, szintetikus kábítószerektől sokan bekattantak és meglepően agresszívvá váltak. Ez jelenthetett volna akár kellemes szórakozást is, csakhogy néha elég volt egy ujjal megpöckölni őket, hogy összeessenek, és annyira sem tudtak magukról, hogy sikoltozzanak, amikor megcsonkította őket. Úgy meg szart sem ért az egész.

Gy. már jó ideje rohadtul unatkozott.

Elviselhetetlenül.

A fejében a hangok egyre többször hozták szóba, hogy ideje lenne a kése élével megcsókolni a saját ütőerét.

Szerencsére a dalocska eddig még mindig elfojtotta a suttogásukat.

És akkor, ahogy egy esős nyári este rosszkedvűen befordul a Rottenbiller utcába, hát mit lát?

Három fekete egyenruhás, sötét tükörsisakos alakot, ahogy egy sikoltozó, véres arcú lányt rángatnak kifelé a lepukkant bérház kapuján. Ó, tiszta Minszk, Moszkva vagy Varsó! És az utcán járók szarnak az egészre!

Azonnal felcsendült a dalocska: Szívtelen rosszak és kapzsik az emberek.

Ő se igazán törődött volna a kis hülyével, aki valamivel magára haragította a hatóságokat, hiszen egy ideje mindennaposak voltak az ilyen letartóztatások, de ekkor kiszúrt még valamit, amitől egyből hevesebben kezdett el dobogni a szíve, és a hátán kellemes borzongás futott végig: egy járgányt, ahogy jó húsz centire az aszfalt felett lebeg! A kibaszott utca kellős közepén! Nem volt egyetlen kereke sem!

Biztos, ami biztos Gy. benézett a fekete autó alá, majd boldogan elmosolyodott, előhúzta a két Glockot, és gondolkodás nélkül lőni kezdett a fekete fickókra. Olyan volt a ruhájuk, hogy lepattant róla a golyó. Csak tántorogtak a becsapódások erejétől. Persze a lány is ott maradt, mert a legmagasabb támadót csak úgy tudta nyakon találni, hogy az acélköpenyes lövedék keresztülment a csaj fején. Tárat cserélt, odament a hullákhoz, és igazából nem is csodálkozott, mikor a sisak maszkját félrehúzva meglátta azt, ami az arc helyén éktelenkedett…. Pesten ugye kevés ember jár lebegő autóval.

Gyorsan szétlőtte a kamerákat, és már menni akart, amikor megpillantotta a halott csajszi ruhájára hímzett jelet. Mert az bizony azonosító jel volt, ezt azonnal felismerte. Hiába röhögött rajta annak idején mindenki a kisegítő iskolában, hiába gúnyolták kicsi és védtelen korában, Gy-nek igenis megvolt a magához való esze. Csak éppen nem úgy gondolkodott, mint a… normálisok. Az is világossá vált egy pillanat alatt, hogy akárkik is játszanak a lány csapatában, azok nagyon amatőrök.

Közben a célpont átvett egy csomagot, felállt, és szemmel látható megkönnyebbüléssel távozni készült, miközben a kontaktja gyorsan eltűnt a szürkületben.

Gy. lecsapott rá. A fülében biztatóan zümmögött a dalocska.

Öt perc sem kellett ahhoz, hogy megtörje. Az üresen álló bérház pincéjében a saját vizeletében fetrengő férfi kész volt bármit elmondani.

– Nem ismerem a többieket, könyörgök, higgyen nekem! Csak kettőt. Az összekötőimet. Mobilon tartjuk a kapcsolatot. Nem akartam semmi rosszat. Ne öljön meg! – siránkozott.

– Mesélj! Mondj el mindent, amit tudsz! – Gy-nek már nem kellett kiabálnia.

– Egy hónapja – zokogott a célpont. – Egy hónapja láttam meg őket.

– Kik azok az ők? – Gy. már sejtette a választ, de azért bizonyosságot akart.

– Hát a rejtőzködőket, a lényeket. Maga is az? Ne öljön meg, könyörgök! Mindent elmondok, amit csak tudok! Az ellenállásról, az Anyáról!

– Ki az az Anya?

Gy. nem ismerte a saját anyját. Annak idején a nagynénje hozta ki az árvaházból, hogy felnevelje, már ha nevelésnek lehetett volna nevezni, amire ritka józan pillanataiban futotta az erejéből. Tőle tanulta a dalocskát: Szomorú vasárnap száz fehér virággal, Vártalak kedvesem, templomi imával. A betegsége utolsó időszakában a csont és bőr alak azért könyörgött, hogy Gy. forduljon orvoshoz, és vizsgáltassa meg a fejét. Az egyszerűség kedvéért megígérte neki, bemegy a klinikára, bár mind a ketten pontosan tudták, hogy megint hazudik. Amióta a néni meghalt, Gy. kijárt hozzá a Köztemetőbe, és vitt neki virágot. Rájött, sokkal könnyebb úgy szeretni valakit, ha az már nem él, nem panaszkodik, nem zsörtölődik a véres ruhák miatt. A parcella körül lebzselő nyugdíjasok nemsokára úgy néztek rá, mint egy félistenre, mert azóta senki sem zaklatta őket, eltűntek a drogosok, a kurvák, és senki sem mert virágot lopni azokról a sírokról. A közelben álló fűzfára szegezett fülekért még egy év múlva sem mertek eljönni egykori tulajdonosaik.

– Nem ki, hanem mi. A világ legelső igazi autonóm mesterséges intelligenciája. Magyar találmány! – Megdöbbentő módon a férfi hangjából még így is kiérződött a büszkeség. – Az interneten rejtőzködik, és onnan irányítja a harcot. SMS-eket meg e-maileket küld az ellenállásnak. Mindent tud.

– Kurva jó – mordult fel Gy. Ő még csak be sem tudott volna kapcsolni egy olyan számítógépet. Az internetről is csak annyit hallott, hogy tele van pornóképekkel meg bunyós filmekkel. – A rejtőzködőkről beszélj!

– Tessék? Az idegenekről? – nézett fel rá döbbenten a férfi. – Maga nem…?

Gy. rágyújtott egy rövid cigarettára, és a fickó szájába nyomta.

– Tüdőzd le, mindjárt jobban leszel. Hát olyan vagyok én is, mint te. Vér a véredből, hús a húsodból. Szóval?

– Maga nem közéjük…? – Aztán látva Gy. arckifejezését, gyorsan beszélni kezdett. – Nem sokat tudok, de tényleg. Azok itt élnek közöttünk, de senki sem törődik velük. Ki tudja, mióta? Néha valóságos ámokfutást rendeznek, pusztítanak és rombolnak, de sem a tévé, sem az újságok nem szólnak róluk. Miattuk van a vírus meg a vakcina, meg a karantén. Meg a klímaváltozás és az erdőtüzek. Kivágják a fákat, és úgy csippelik az embereket, mint mi a kutyákat. Megváltoztatják a DNS-ünket. A kezükben van az összes politikus, bank meg a rendőrség. Az egyház meg a sajtó. Jó pénzért, kiváltságokért csomó ember is dolgozik nekik.

Elhallgatott és a gyűlölettől ökölbe szorult a keze.

– Az ellenállás főleg ezekre vadászik – mondta aztán elégedetten. – Néha persze egy-egy… termeszt is sikerül elkapni. Mert ők sem halhatatlanok. Csak nagyon, nagyon kemények.

– Mesélj az ellenállás módszereiről! Hogyan kapjátok el a… termeszeket? – Tetszett neki a szó. Új harcot, dobogó szívet, hosszú vadászatot és kihívást jelentő célpontokat ígért… Izgalmakat.

A jóféle anyag hatni kezdett, a célpontból ömlött a szó. Mesélt a szörnyarcú papról, aki éjszakánként a démonokkal viaskodva akarta megtisztítani az egyházat, a tetovált szkinhed srácról, aki egy cigánylányért dobta oda az életét, a budavári falakon tanyázó szörnyekről és azokról a csábítókról, akik minden álmuk valóra váltásával kecsegtetik a gyengéket, a csalódott magányosokat, a bosszúra vágyó sikerteleneket.

Gy. hitetlenkedve, de egyre növekvő izgalommal hallgatta. Fél óra múlva a férfi mellett ült egy ládán, és hátát a pince hideg, mocskos falának vetette. Nem emlékezett arra, mikor volt utoljára ennyire boldog.

Kint a rosszkedvű városra boruló, fojtogató szmogfelhő miatt már rég reménytelen éjszakai sötétség uralkodott.

– Szóval nincsenek fegyvereitek? Nem tudtok lőszert szerezni, ezért benzinpalackokkal meg házilag barkácsolt lángszórókkal mentek ki vadászni a homályban? Nappal szürke egerek vagytok, nyugdíjasok, egyetemisták, banktisztviselők, irodisták és bolti eladók – foglalta össze a hallottakat. – Csak éppen váratlanul szemben találtátok magatokat a borzalmas igazsággal. Egyik pillanatról a másikra a feje tetejére állt az addigi szép, csendes kis világotok. Kinyílt a szemetek, és azóta nem élhettek úgy, mint korábban, bármennyire is szeretnétek. Amit tudtok az utcai harcról, azt néhány részeges, leszerelt katonatiszttől meg nyugdíjas rendőrtől tudjátok. Hihetetlen, hogy még egyáltalán léteztek!

Lázasan járt az agya. Most azonnal tudna szerezni tíz Agram minigéppisztolyt, két láda Semtexet meg román ipari robbanóanyagot. A légiós haverok hetek alatt behoznának szerb kézigránátokat. A Szása amúgy is lóg neki, nem lesz nehéz levenni egy láda Makarovra.

– Tudod, barátom, az ellenállás megfogta velem az Isten lábát. Szerzek fegyvert, és összehozlak benneteket az igazán kemény fiúkkal. És akkor kinyírjuk az összes rohadt termeszt!

A férfi halványan elmosolyodott. Megpróbált feltápászkodni.

– Akkor maga velünk van? Most elmehetek?

– Elmenni? – nézett rá őszinte döbbenettel Gy. – Ugye viccelsz? Ezt nem gondolhatod komolyan.

A célpont még mindig bambán vigyorgott a kábítószeres cigitől.

– Még egyszer elmondom csendben az imámat: Uram, az emberek gyarlók és hibáznak! – suttogta a fülébe Gy.

– Tessék? – nézett rá értetlen arccal az áldozat.

– Ahogy én elkaptalak, úgy ők is elkaphatnak. És te tök gyenge vagy. Egy gyáva kis senki, aki nem bírja a fájdalmakat. Köpnél nekik. Szoktál tévét nézni? Olyan sorozatokat? Mert akkor tudod, mi szokott történni a leggyengébb láncszemmel, ugye?

Miután megtudta, hogy ki a kis szerencsétlen két összekötője, különösebben nem is csonkította meg, de az ellenállás jelét levágta róla. Megkeresi ezeket a nyomorultakat, és az élükre áll. Csodálatos kalandokban lesz együtt részük, és egy jó darabig nem fog unatkozni.

Zsebre dugott kézzel, megszokott görnyedt testtartással, derűsen dúdolgatva sétált az éjszakai sötétben a körút felé. Ismét értelmet nyert az élete.

Minden egyes pillanata.

Amikor pedig belépett a kirakatok és a reklámok fényében nyüzsgő, mit sem sejtő emberek közé, úgy tűnt, hogy az egész város a fejében ujjongó hangokkal együtt zengi a dalocskát.

Ecsedi Orsolya
Méhlegelő

A Galaktikával először 1988 táján találkoztam, egyszerűen megtetszett a szokatlan és színes borítója, nagyapám pedig megvette nekem. A novellák pont jó hosszúságúak voltak ahhoz, hogy rövid idő alatt kivégezzem őket; valószínűleg valahol itt kezdődött a vonzalmam a rövidpróza iránt. Tetszett az is, hogy mindig voltak benne női írók, és ők általában olyan bátor társadalmi témákat választottak, amik már gyerekként is elgondolkodtattak. Nem lettem hatalmas gyűjtő, de nem kevés példány még ma is megvan az akkor begyűjtöttek közül. A Kozmosz-Galaktika könyveknek pedig olyan írókat köszönhetek, akik mai napig abszolút kedvenceim, például Ursula K. Le Guin és Orson Scott Card. Tőlük is őrzöm még az első, eredeti, puhafedeles kiadásokat (helyenként már ragasztva). A könyvtár is elég jól fel volt szerelve Kozmosz könyvekből, volt olyan, amikor egy egész nyarat töltöttem például a Dűne olvasásával úgy, hogy amikor lejárt a kölcsönzésem, mindig meghosszabbítottam, és mindenféle jegyzeteket készítettem, azokkal az információkkal, amik szerintem kimaradtak a könyvből (bocs, Frank Herbert).

Ecsedi Orsolya

Méhlegelő

1.

– Értse meg, uram, az egész emberi faj túlélése a méhektől függ!

Az elnök összerezzent Wagner hangerejétől. A projektigazgatók általában csendesebben kezdtek bele a mondanivalójukba.

– A méhektől is – tette hozzá Wagner, engedékenyebben. – Kérem, fontolja meg még egyszer a javaslatomat!

– Méhlegelő 4.0 – olvasta fel az elnök lassan és tagoltan az előtte heverő dosszié címét. – Ilyenünk már van, nem? Aztán a méheid még mindig döglenek, Wagner.

Így mondta, hogy a méheid. Mindenki más is így mondta volna. A méhek Wagner ügye, ezt még az utca embere is eltalálta, ha mikrofont dugtak az orra alá egy forgalmasabb köztéren, szemben az olyan furfangos talányokkal, hogy mi az ország fővárosa, vagy mikor volt a 2142-es nagy gazdasági válság.

– Ilyenünk még nincs! – tiltakozott Wagner. – Ez jobb technológia! Ez tényleg működni fog! A kutatások is alátámasztják, és én is, nos, személyesen hiszek benne, hogy segíteni fog, mert…

– Mert te a méhekkel vagy? – szakította félbe az elnök, alig leplezett vigyorral.

Wagner lemondóan felsóhajtott, de ezen kívül semmi jelét nem adta, hogy zavarná a körülötte felcsattanó nevetés. Még mindig nem értette, mi volt a gond a beiktatási szlogenjével. Hiszen működött. Mindenki megjegyezte.

Wagner a méhekkel van. Ez volt az a nem túl szerencsés mondat, ami a nevét ismertté tette szerte a világon, és azóta is újabbnál újabb, zömében trágár képecskékkel gazdagította a világ mémtermését, bemutatva, mi mindent tenne Wagner szíve szerint a méhekkel, miközben velük van.

Wagnert nem zavarták ezek a képek. Csak a többieket.

Wagnert az zavarta, hogy a többi projektigazgató emiatt feljogosítva érezte magát az ő rovására viccelődni. Persze csak finoman. Odáig senki nem mert elmenni, hogy a szakértelmét megkérdőjelezze.

– Jól van – intett az elnök nagyvonalúan. – Jól is teszed. Ilyen is kell. Ezért vagyunk itt, nem? Hallgatlak.

A nevetést mintha elvágták volna. Wagner zavartan beletúrt az előtte heverő papírkupacba.

– Nos, elnök úr, a méhek valóban döglenek, mert… bár inkább onnan kezdeném, hogy…

A projektigazgatók összenéztek. Az elnök türelmetlenül felvonta a szemöldökét.

– Ezek a méhek már nem ugyanazok a méhek, mint korábban! – vágta ki Wagner. –Elcsökevényesedtek. Több segítségre van szükségük. Nem is az, hogy nem találják meg a növényeket, vagy ne lennének szorgosak, mint egy… nos, méh, inkább a kommunikációjukkal van a gond.

Az elnök lelkesen bólogatott. Az arca közben a legteljesebb érdektelenséget árulta el.

– Ez van a méhekkel is – sóhajtott Wagner, de gyorsan ki is javította magát. – Szóval az van a méhekkel, hogy valami bezavar a táncukba. Ellentmondó jelzéseket küldenek egymásnak. Régebben megmutatták a többieknek, merre vannak a virágok, és mindenki ment szépen, szervezetten a dolgára. Most viszont összevissza repkednek.

– Összevissza – ismételte meg az elnök azt, amit a legjobban értett.

– Igen. Ami nemcsak nem hatékony, de veszélyes is rájuk nézve. A rajban repülés jelenti számukra a biztonságot.

– És hogy segít ezen egy újabb műrét?

A Wagner balján ülő fiatal nő önérzetesen kihúzta magát a székén. Ő tervezte a méhlegelőket, az előző három modellt, és most a négypontnullát is. Sok mindennek voltak nevezhetőek, de műrétnek a legkevésbé.

–Marcuse jobban el tudja magyarázni – jelentette ki Wagner. A nő mély levegőt vett, de az elnök leintette.

– Nem a részletek érdekelnek. A technikai blablát meghagyom a szakértőknek.

Marcuse olyan pillantást vetett az elnökre, amitől az ajtóban álló biztonsági őrök szorosabban markolták a fegyverüket. Wagner gyorsan visszavette a szót.

– Annyi a lényege, hogy segíti a méheket. Kommunikál velük. Azaz csak akkor száll be, ha egymás között nem boldogulnak. Közvetít közöttük, ha szabad így fogalmaznom.

Marcuse helyeslően bólintott. Tényleg ez volt a lényeg, tehát Wagner nyugodtan fogalmazhatott így. Ha nem tetszenek neki az elhangzottak, sem az elnök, sem az őrök, de még maga Wagner sem gátolhatta volna meg, hogy közbeszóljon.

– És mi kerül benne ennyibe? – tette fel az elnök kedvenc kérdését. Ez végre hitelesen hangzott a szájából.

– Az MI – felelte Wagner tömören. Aztán látva, hogy Marcuse megint nagy levegőt vesz, gyorsan folytatta. – A méhlegelőket működtető mesterséges intelligencia minden támogatást megad a méheknek, ami a túlélésükhöz szükséges. Tehát végső soron a mi túlélésünkhöz is, mert mint mondtam, az emberi faj…

– Tudom – legyintett az elnök. – És ezért kell a világ összes országát nekünk ellátni a technológiával, ezt is elmondtad már ezerszer. Mennyi pénz! Én finanszírozom a Föld összes harmadik világbeli méhét!

Wagner türelmesen várt. Tudta, hogy ezeken a körökön át kell esni, mint jó méhésznek az első csípésen. Az elnök végül széttárta a karját.

–Hát jó, tegyünk egy próbát ezzel a négyes modellel! Csak még azt mondd el, Wagnerkém, milyen színűek lesznek rajta a virágok? Mert ha, mondjuk, pirosak, fehérek és kékek lennének, az nem tenne rosszat a projektnek, nem igaz?

2.

– Ez elég jól ment, nem?

Marcuse megvetően fújt egyet. Kedvelte a főnökét, de nem bírta, amikor képtelen kiállni magáért. Pont azért nem bírta, mert kedvelte.

– Piros, fehér, kék? Most komolyan?

– Nem mindegy? – vonta meg a vállát Wagner, miközben finoman végigsimította a nő karját. – A méheknek totál mindegy. Így nekünk is, hát nem igaz?

Marcuse elpirult. Elpirulni még annál is jobban utált, mint végighallgatni, ahogy Wagnert a földbe döngöli a többi projektigazgató. Különösen azért, mert tudta, hogy Wagner az óvatlan érintésekkel nem is tudatosan hágja át a munkahelyi protokollt, csak az egész személyisége alapját képező kedvességből eredően. Közben persze tisztában volt azzal is, hogy senki másnak a világon nem jutott volna pont a kedvesség az eszébe Wagnerről. De a többiek nem ismerték így, mint ő.

– Ja, végül is mindegy. Igaz, én hagyományos sárgákra gondoltam. De ezek a méhek…

– Ezeknek már mindegy. Ezeken már csak a négyes segít.

Marcuse tisztelte a főnökét. És amikor az ilyeneket mondott neki, úgy érezte, mintha ugyanaz a mesterséges, meleg színárnyalatú, élettanilag optimális nappótló fényforrás sütne rá, mint a méhekre.

Minden tudását beletette a négyesbe. És senki más nem tudta megfelelően értékelni, csak Wagner, mert senki más nem állt azon a szellemi szinten, hogy felfogja, mitől zseniális a visszacsatolási rendszer, amit mögé tervezett. Ők ketten szigetet alkottak. Ott álltak egy képzeletbeli méhlegelőn, lágyan betakarta őket a zümmögés, és…

– Mi az, Wagnerkém? – szakította félbe az ábrándozását egy harsány hang. – Nyertél, öregfiú! Magad sem hitted volna, ugye?

A hang a tárgyalóból kirobbanó másik három projektigazgató egyikéhez tartozott. Marcuse nem jegyezte meg a nevüket. Elég volt annyit tudnia róluk, hogy ők az ellenség. Mindenki, aki bántotta Wagnert, az ellenséghez tartozott.

Marcuse segítette a főnökét. Tudta, hogy az ő feladata megvédeni az ellenséggel szemben, mert Wagner, legyen bármilyen éles elme, erre pont alkalmatlan. Úgy fordult szembe a közeledő alakokkal, mintha rohamra készülő hadsereggel nézne farkasszemet.

A projektigazgatók minden további nélkül kikerülték.

– Én a magam részéről egy percig sem kételkedtem benned – csapott Wagner vállára az egyikük. – Hogyan is állíthatnának le egy projektet, aminek az igazgatója ilyen hangzatos névvel bír?

Na, megint itt tartunk, állapította meg Marcuse magában. Piszkálják, és ő észre sem veszi. Ha legalább látná előre, hogy mindjárt belerúgnak… de nem látja. Pedig hányadik alkalom lehet ez? Századik? Ezredik?

– Az elnök szereti az operát – folytatta a másik projektigazgató széles vigyorral. – Hát te, Wagner?

– Jaj, ne, fiúk – nyögött fel Wagner. – Tudjátok, hogy én nem szeretem, nem is ismerem.

– Wagnernek hívnak, és nem ismersz egy operát sem? Legalább kíváncsiságból meghallgathatnál párat, csak hogy ne tűnj bunkónak, nem?

– Nem is tudom, Deeks, talán ma délután lesz rá időm…

Tehát Deeks, nyugtázta magában Marcuse. Így hívják ezt a barmot.

– Mindig csak a méhek, mi? – folytatta Deeks zavartalanul. – Figyu, Wagner, tudtad, hogy van olyan, hogy zümmögőkórus? Igaz, másik operában, azt nem a dicső ősöd írta, de hátha tetszene. Nem lenne túl magas neked. Mit gondolsz?

Wagner lemondóan felsóhajtott. Küldd el őket a picsába, csak most az egyszer, könyörgött magában Marcuse.

– Meg fogom keresni, Deeks. Sajnos a zene kimaradt az életemből, de…

Marcuse nem bírt tovább hallgatni.

– Kár, hogy Deeks néven soha senki nem alkotott semmi maradandót – szólt közbe ellentmondást nem tűrően. – És úgy látom, nem is fog.

Deeks odakapta a fejét. Úgy is van, gondolta Marcuse. Velem próbálj keménykedni, seggfej, és lássuk, mire mész!

– A szép hölgy a titkárnőd? – kezdte Deeks.

– Ezt kábé annyiszor hallottam, mint Wagner a zeneszerzőt – fintorgott Marcuse. – Mi lenne, ha egyből arra pontra ugranánk, ahol megfenyegetem, hogy felnyomom zaklatásért, maga meg elkotródik a farkát a lába közé húzva?

Pár másodpercig farkasszemet néztek. Deeks mérlegelte a választásait, de mélyen belül tudta, hogy nincs neki, csak egy.

–Szép és okos – mondta fanyalogva. – Wagner, te nem érdemelsz meg egy ilyen nőt. Menjünk, sok a dolgunk, és nekik is. Meg kell nyomniuk a bekapcs gombot a műréteken.

– Éjfél óta üzemelnek – vetette oda Marcuse.

Erre megtorpantak a projektigazgatók is.

– Az engedélyt mától kaptuk meg, és a nap akkor kezdődött. Igen, mielőtt megkérdeznék, ennyire biztos voltam, hogy Wagner sikerrel jár. Más kérdés?

Nem volt. A vert had elvonult, zavart csendet hagyva maga után. De nem tartott sokáig.

– Terepszemle? – javasolta Wagner. – Csak hogy lássuk, milyen élesben.

Marcuse szó nélkül bólintott. Szerette a főnökét. Akármilyen fura fazon volt.

3.

A holttestet másnap hajnalban találták meg.

Azonnal lezárták a környéket. A vizsgálat idejére az érintett kaptárt elzárták a külvilágtól, gondoskodva arról, hogy a méheknek ne essen bántódásuk.

– Százhuszonhat csípés! – sivította az elnök. A rendkívüli projektigazgatói értekezlet résztvevői komoran bólogattak. – Százhuszonhat, Wagner! Hogy történhetett ez?

– A méhek agresszívvá válnak, ha zaklatják őket – felelte Wagner lakonikusan. Közben az elnök mellett helyet foglaló alakra sandított. A nő nem úgy nézett ki, mint egy tipikus felügyelő, se ballonkabát, se száj sarkában lógó cigi, mégis az volt. Ha lehetett hinni a híreknek, az egyik legjobb, ráadásul. Annyit máris elért, hogy az elnök gyanútlanul a szócsövévé váljon, és feltegye azokat a kérdéseket, amiket súgott neki.

– Szerinted ez összefügghet a négypontnulla indításával?

Felteszi őket, de messze nem olyan ügyesen, mint ahogy a felügyelő csinálná. Wagner legalábbis ezt szűrte le a nő fintorából.

– Kizárt – válaszolta határozottan. – Az a fickó mézet lopni ment oda, elnök úr. Ezt senki nem vitatja. Bottal kotorászott a kaptárban, mint valami ősember. A méhek csak megvédték magukat.

– Mégis furcsa ez az egybeesés.

– Véletlen egybeesés, elnök úr. A négypontnulla nem csinál semmivel sem többet, mint a korábbi modell, csak annyival, hogy támogatja a méhek közötti kommunikációt. Pontosan úgy, ahogy elmondtam.

– Jó, én elhiszem. De az emberek? Mit fognak gondolni? Nehéz hihető sajtóközleményt írni az ilyen véletlenekről.

Wagner igyekezett nem forgatni a szemét. Ismerhette volna már az elnök legfontosabb szempontját, mégis újra meg újra meglepte.

– Nehéz bizony – csatlakozott egy másik projektigazgató. – Véletlenek nincsenek!

– Ez közmondásnak jó – szólt közbe Marcuse gúnyosan. – Viszont elég merész kijelentés a tudomány jelenlegi állásának tükrében.

Az elnök leintette a vitát, mielőtt eldurvulhatott volna.

– A kérdés az, hogy a rendszer biztonságos-e. Alapos választ kérek.

Marcuse bólintott.

– Úgy, hogy én is megértsem –tette hozzá az elnök, példás önismerettel.

Marcuse megint bólintott. Neki is példás volt az önismerete, ezért az asztal alatt ökölbe szorította a jobb kezét, mintha ütni akarna vele, mielőtt belefogott a válaszba.

– A változás a hármas modellekhez képest a visszacsatolási rendszerben van. A legelők eddig is bizonyos fokú támogatást nyújtottak a méheknek abban, hogy azonosítani tudják a rájuk leselkedő veszélyeket, és alkalmazkodhassanak a megváltozott körülményekhez; mindezt automatizált módon, nehogy tovább csökkenjen az állományuk egy későn felismert újabb környezeti ártalom hatására. A négyes…

– Hát, ezt a környezeti ártalmat most például ügyesen felismerték – vetette közbe az elnök. – Ki is iktatták rendesen.

– Ha az áldozatra gondol – vette vissza a szót Wagner –, ahhoz nem volt köze a legelőnek. A védekezés egy ösztön, elnök úr. Az az ember a létezésüket fenyegette. Ezt a problémát a méhek maguktól is helyesen azonosítják, és ahogy ön mondta, nos… kezelik. Annyira még nincsenek elkorcsosulva, hogy a létfenntartási ösztönük ne működne.

– Az inkább az emberekre jellemző – folytatta Marcuse, aki szeretett volna visszatérni a technikai kérdésekre a triviális dolgok elemzéséről. – Szóval a négyes abban támogatja a méheket, hogy át tudják adni egymásnak azt az információt, amit évezredeken keresztül maguktól is képesek voltak, színek, feromonok, mozgásminták segítségével, így a legelőrendszer is ezeket…

– Álljunk csak meg egy percre! – vágott közbe Deeks. Láthatóan nem zavartatta magát Marcuse vasvillatekintetétől, mely egyértelműen azt sugallta, hogy őt is olyan embernek tartja pillanatnyilag, akinek nem működik az életösztöne. – Ha a rét meg tudja mondani a méheknek, mit csináljanak, akkor az is lehet, hogy valaki átvette az irányítást felette!

– Nem – jelentette ki Marcuse ellentmondást nem tűrően. – Ez nem lehetséges. Azért nem, mert…

Wagner váratlanul a nő asztalon fekvő kezére helyezte a sajátját. Marcuse elnémult. Wagner megköszörülte a torkát, és kivárta, míg mindenki rá figyel.

– Határozottan kijelentem, hogy a tragikus balesetnek nincs köze a méhlegelő projekthez, és ezt a vizsgálat is meg fogja erősíteni. Az igazat mondom, a színtiszta igazat, amit a felügyelő asszony igazolni is tud.

Az elnök mellett ülő nő igazított valamit a biopoligráfos szemüvege szárán, és helyeslően bólintott.

– A projektigazgató úr valóban azt mondja, amit a legjobb tudása szerint igaznak tart – jelentette ki. – A többit a vizsgálat majd kideríti.

Senki nem szállt vitába vele.

4.

– Miért nem vártad ki, hogy elmondjam, hogyan működik? – kérdezte Marcuse.

Nem bírta türtőztetni magát addig sem, míg visszaérnek az irodába. Wagner már ennyiből tudta, hogy nagyon felbosszantotta.

– Úgyse értenék meg.

– Nem a zongorába szarni akartam, csak elmagyarázni, miért lehetetlen, hogy a négyest valaki saját céljaira használja fel.

Wagner felnevetett. Marcuse humora mindig a legváratlanabb pillanatokban aktiválódott.

– De ha egyszer hülyék hozzá, Marcuse. Fogalmuk sincs, milyen egy zárt rendszer, amibe nem lehet beavatkozni, csak a frissen kinyert adatok finomhangolják. Azt se tudják, miben különbözik egy kézi vezérlésűtől vagy egy sima automatizmustól. Az MI-ről pedig fingjuk sincs. Mondjuk, azt csak te érted igazán. Még én sem.

Marcuse élvezte, amikor a főnöke hízeleg neki. Bár tény, hogy volt igazság a szavaiban. Wagner értett a méhekhez, ő pedig minden máshoz. Így alkottak szigetet a hülyék tengerében.

– Az a felügyelő viszont elég értelmesnek tűnt. Azt beszélik róla, hogy a szemüveg nélkül is meg tudja mondani, mikor hazudnak neki.

– Rólam pedig azt beszélik, hogy méhekkel töltött párnán alszom, mert csak a zümmögésükre nyom el az álom. Nem kell mindent elhinni, Marcuse.

– Néha viszont jobb elhinni dolgokat. Az a szerencsétlen fickó például jobban járt volna, ha elhiszi a figyelmeztető táblákat a méhlegelő szélén.

– Lehet, hogy nem tudott olvasni.

– Piktogramokat sem?

Wagner vállat vont.

– Nem mondhatni, hogy nagyon megrázott volna téged a halála – vonta fel a szemöldökét Marcuse.

– Persze, szomorú. De ilyen halálesetek mindennap történnek szerte a világon. Ezt most csak azért fújják fel, mert itt történt a szomszédban. Mit gondolsz, a méhek nem csípnek halálra egy-két szerencsétlent São Paulóban meg Mumbaiban, meg Stockholmban, napi rendszerességgel? Hozzám futnak be az adatok az ottani legelőinkről is. Méhtámadások mindig is voltak. És nem nőtt a számuk a négyes indítása óta.

– Nem is nőhet, Wagner. Mitől nőne?

– Hát ez az, semmitől. A méhek nem hülyék. Ha valaki bántja őket, védekeznek. Ezért van fullánkjuk, nem igaz? Most is ennyi történt, semmi más.

– Az áldozatok biztos szelíd jószágoknak képzelték őket.

– Azok is, Marcuse. Azok is. Akiket megcsípnek, azok bántották őket. Maguknak köszönhetik. A méhek mindent jól csináltak. Pont úgy, ahogy csinálniuk kell. Minden rendben halad.

– Mármint a projektünk?

– Az. Túl vagyunk az első lépésen.

– Lépésen? Nem napon? Sőt, igazából már két napon.

– Igen – felelte Wagner lelkesen. – Már két nap. Még ugyanennyi, és minden a helyére zökken.

– Négy nap alatt szokják meg a méhek az új rendszert?

– Pontosan – mosolygott rá Wagner. – Látod, senki más nincs, aki mindig ilyen pontosan értené, mire gondolok.

Marcuse felsóhajtott. Ezt ő is így hitte. És azt is tudta, hogy nincs olyan ember, program vagy MI az egész világon, aki vagy ami Wagnernél jobban ki tudná számítani a méhek viselkedését. Ha ő azt mondja, hogy még két nap, akkor annyi. Ez, ha Wagner szájából jön, nem egy vélemény, hanem egy tény ismertetése.

– És ha megszokják, sokkal nagyobb biztonságban lesznek – mondta, mélyen a főnöke szemébe nézve.

– Úgy lesz – felelte Wagner. – Látod, megint csak te érted, mi a lényeg.

Marcuse nagyot nyelt. Egy pillanatra szinte hallotta a méhek zümmögését, ahogy a fejük körül repkednek, mint egy folyamatosan mozgó koszorú, a tiritarka legelőn, miközben…

– Nem tudom eldönteni: ilyen jól hazudsz, hogy át tudsz verni egy felügyelőt, vagy tényleg nincs semmi köze a projektnek a halálesethez.

Marcuse megrázta a fejét. A kép kitisztult. Az ellenség ütött megint rajtuk a legrosszabbkor, a Deeks nevű, aki imádta Wagnert gyötörni.

– Egy felügyelőt senki nem tud átverni, Deeks – vonogatta Wagner a vállát.

– Akkor lehet, hogy van valami, amiről te sem tudsz. Ki tudja, mi fut a háttérben? Talán a titkárnődet kellett volna kérdezni.

– A projektigazgató úr természetesen mindenről tud, amiről én – válaszolta Marcuse rezzenéstelenül. – És ilyen hülyeséget, hogy valami fut a háttérben, is csak olyan mondhat, aki nem ért hozzá.

Deeks megvetően végigmérte.

– Pedig valami van. Az ilyet mindig megérzem. Ha nem is irányítják a méheket, valami akkor is bevadítja őket.

– Valami? Hát, ez megalapozottnak tűnik.

Marcuse sem hangzott kevésbé megvetőnek, mint Deeks.

– Ha nem is tudom megfogalmazni szabatosan, és a felügyelő sem tudta… attól még biztos, hogy létezik az a kérdés, amivel sarokba lehetne szorítani a négypontnullát.

– Például? – kérdezte Wagner békülékenyen.

– Például az, hogy a méhlegelő MI-nek van-e bármilyen, ismétlem, bármilyen köze közvetlenül vagy közvetetten annak az embernek a halálához.

– Nincsen – válaszolta Wagner. – Ha gondolod, szólj a felügyelőnek, hogy tegye fel szó szerint ezt a kérdést, és meglátod, ugyanezt fogom válaszolni.

– Szólok is! – ígérte Deeks. – Mert hogy valami nem stimmel, abban biztos vagyok. És ha valami nyugtalanít, akkor nem nyugszom, amíg…

– Lehet, hogy fordított a helyzet – mosolygott Wagner. – Azért vagy nyugtalan, mert nem nyugszol.

Deeks egy pillanatig zavarodottan bólogatott. Aztán leesett neki.

– Nem is nyugszom! Tudom, hogy csak meg kell találni a jó kérdést. Oké, mit szólsz ehhez például? Tényleg száz százalék, hogy nem lehet kívülről hozzáférni a rendszerhez?

– Száz.

– Jó, de ha beavatkozni nem is lehet, valami plusz információt csak be lehet juttatni. Érted, ami befolyásolhatja a méhek viselkedését.

– Nem lehet.

Deeks már készült a következő leleplező kérdésre, amikor Wagner szelíden a vállára tette a kezét.

– Nézd, Deeks, te nem tudod mérni, hazudok-e. Közben mégis tudod, hogy nem, ugye? Ha pedig továbbra is aggályaid vannak…

– Vannak.

– Akkor beszélj a felügyelővel. Te is megnyugszol, és rólunk is elterelődik a gyanú. Win-win.

5.

Deeks teste rettenetesen feldagadt.

Nehéz lett volna megállapítani, hány csípés érte összesen, de az biztos, hogy az azonosítását is megnehezítette a dolog. Amikor a reggeli rendes karbantartást végző technikus ráakadt, nem voltak nála a személyes iratai, a mellette talált telefon pedig nyilvánvalóan a feketepiacról származott. Az utóbbival csatlakozott rá a méhlegelőt irányító lokális pontra.

– Szegény csak ki akarta próbálni, hogy be lehet-e avatkozni a rendszerbe kívülről – mondta Wagner megtört hangon. – Nagyon foglalkoztatta ez a kérdés, én meg nem vettem elég komolyan.

A felügyelő előredőlt a székén. A projektigazgatók, de még az elnök is visszafojtotta a lélegzetét. A nőnek láthatóan nem kellett már szócső. Nagyobb volt a baj annál, hogy ragaszkodjanak az udvariaskodáshoz.

– Igen, Deeks projektigazgató ezt nekem is említette – bólintott, megigazítva a szemüvege szárát. – Elmondta a kérdéseit.

– Igen. Önhöz küldtem velük.

– Fel is írtam. De elég zavarosnak tűntek.

– Hát, lehet. Tudja, felügyelő asszony, hogy van ez, a saját munkája sem volt egyszerű, megterheli az embert idegileg egy ilyen projekt, aztán itt volt ez a rejtély, meg a megérzései…

– Maga csak ne védje! Deeks úr bűncselekményt követett el.

– Ez kétségtelen. De meg is lakolt érte. Nem érdemelt ilyen véget.

– Maga után nyomozott, Wagner úr. Nem is haragszik rá ezért?

– Nem.

A kijelentést hosszú csend követte. Mindenki a felügyelőre bámult, vajon megcáfolja-e Wagner szavait. De az ellenkezője történt. A nő bólintott, és összefonta az ujjait.

– Figyelemre méltó. Ön szinte hálás neki.

– Igen. Az életét adta a projektért, ami mindennél fontosabb nekem.

A teremben mindenki felhördült. Wagner bocsánatkérőn felemelte a kezét.

– Nem úgy értem, persze! Nagyon sajnálom a tragédiát, higgyék el! De a projekt a valódi célját úgy tudja elérni, ha organikusan működik, illeszkedve a környezetbe. És ebben a folyamatban ez is egy fontos tanulási lépés. A rendszerbe nem lehet belenyúlni. Nem csak ilyen primitív módszerrel, máshogy sem.

A felügyelő tekintete kis híján átszúrta Wagnert. A nő most a homlokát ráncolta, újabb találgatási alapot szolgáltatva a teremben ülőknek.

– Minden szava igaz – jelentette ki rövid gondolkodás után. – Minden egyes szava. És mégis, a szavakon túl valahol én is azt érzem, mint az elhunyt projektigazgató. Lássuk csak azokat a kérdéseket!

Wagner egymás után megválaszolta őket, nyugodt hangon, nem kapkodva. A projektnek nincs köze sem Deeks, sem az előző áldozat halálához. A rendszer meghekkelhetetlen.

A felügyelő hümmögve vette tudomásul a feleleteket.

– Tehát csak annyi történt, hogy Deeks belépett a vezérlésbe, és ettől megvadultak a méhek – összegezte az elhangzottakat.

– Igen.

– A probléma tehát nem általános.

– Nem. A méhek kizárólag a projektigazgató urat azonosították veszélyforrásként. Jó okkal.

– Miért?

– Mert a méhek nem hülyék, felügyelő asszony. Nagyon is okosak.

A felügyelő percekig fürkészte Wagnert, mielőtt lemondóan felsóhajtott volna.

– Pedig érzem, hogy itt van a kutya elásva. Mit titkol, Wagner?

– A projekt rövid technikai összefoglalójában szereplőkön kívül, amit eljuttattunk a felügyelő asszonynak? Abszolút semmit.

A nő összevont szemöldökkel csóválta a fejét. Utána egy váratlan mozdulattal Marcuse felé fordult.

– Ha már technika… lássuk, a hölgy mit tud nekünk mondani.

Marcuse ledermedt.

– De nevezhetjük gyanúsítottnak is – folytatta a felügyelő. – Nem kell megijedni persze, attól, hogy indíték van, még senkit nem lehet leültetni. Ahhoz meg kell találni azt is, hogyan csinálta. Amire nem olyan könnyű rájönni, ha a tettes ismeri egyedül a gyilkos fegyver működését, ugye.

Marcuse eltátotta a száját.

– A projektigazgató urak beszámoltak a múltkori szóváltásról – folytatta a felügyelő. – Ön dicséretesen védelmezi a főnökét, Marcuse kisasszony. Kérdés, hogy ölni is képes lenne-e a kedvéért.

Marcuse hallgatott.

– Válaszoljon! – nógatta a felügyelő.

– Talán igen – fakadt ki Marcuse hosszú feszengés után. – De a hajlandóságot nem büntetik, nem igaz? Én pedig nem tettem semmit, de abszolút semmit Deeks projektigazgató úr haláláért.

– Mert a méhek csinálták?

–Micsoda kérdés ez? Mindenki tudja, hogy a méhek csinálták!

– És ön, kisasszony, besegített nekik, hogy ilyen döntést hozzanak?

– Dehogy! Nem is lehetséges!

– És ha máshogy kérdezem ugyanezt? Összefüggésbe hozható bármi, amit csinált, azzal, ami történt?

– Nem!

A felügyelő elvigyorodott. Lassan, mint a farkas, amikor már majdnem utolérte a kecskegidát.

– Hazudik.

– Nem hazudok!

Marcuse agyában, abban az egymilliárd dolláros projektértékű agyban egymást kergették a gondolatok. Először arra gyanakodott, hogy csőbe húzták. Aztán, amikor képes volt mélyet lélegezni és a megoldandó problémára koncentrálni, azonnal leesett neki.

– Persze, hogy nem igaz! – csapott az asztalra. – Már hogyne lenne közöm Deeks halálához! Hiszen a biztonsági rendszert is én terveztem! Az a hülye pedig odament, és felriasztotta az összes méhet tíz négyzetkilométernyi területen, amikor belepiszkált!

– A rendszer tehát mégse biztonságos?

– Dehogynem! Pont így biztonságos! Képzelje, ha valaki tényleg átvenné az uralmat a méhek felett! Szép kis magánhadsereg lenne belőlük!

A felügyelő megint a fejét csóválta.

– Nos, akad itt tisztáznivaló bőven. Talán jobban sikerül, ha Marcuse kisasszonyt előzetes letartóztatásba helyezzük, amíg meg nem világosodnak a részletek.

{1} A részletek Seress Rezső és Jávor László dalából, a „Szomorú vasárnap”-ból származnak.