Ruediger Dahlke

Súlyproblémák

A túlsúly és az átlagon aluli súly jelentése és esélyei

Ruediger Dahlke

Súlyproblémák

A túlsúly és az átlagon aluli súly jelentése és esélyei

Budapest, 2025

A mű eredeti címe: Gewichtsprobleme

Be-Deutung und Chance von Übergewicht und Untergewicht

A mű eredetileg a Knaur gondozásában jelent meg német nyelven.

© Ruediger Dahlke

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2000 Második kiadás, 2009

Átdolgozott kiadás, 2023

ISBN 978-963-291-716-0

Fordította: Szabó Judit

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft. Felelős kiadó: Schneider Gábor

Felelős szerkesztő: Ruttkay Helga

Borítóterv: Vancsura Olga

Tartalom

A német kiadó, Gerhard Riemann előszava

Első rész

I. Bevezetés: Miért volt fontos az az alma a Paradicsomban?

II. Korunk és társadalmunk súlyproblémái

1. Játék a számokkal

2. A diétákról és az orvosi intézkedésekről

III. Kövérség-soványság, avagy a testsúly térben és időben

1. Más országok – más szokások

2. Más idők – más ideálok

3. A kövérség és soványság megjelenése a beszédben

4. Az ókori ideál

IV. A tünetek mint a lélek valóságának kifejezői

1. A tünetek értékelése

2. A tünetek mint útjelzők

3. A tünetek „okai”

4. Az orvosi energiamegmaradás tétele és az árnyék

5. A forma és a tartalom

6. Mindennapi megalkuvásaink az ördöggel

7. A túlsúly a holisztika tükrében

V. Az evési minták szimbolikája

1. A Vénusz érzéki birodalma

a) Az evés, az ivás és a szerelem

b) A folyadék és a fölösleg – az evés, az ivás és a regresszió

c) A vénuszi princípium megjelenése a mesékben, a mitológiában és a szokásokban

d) Hadilábon a szerelem istennőjével

2. A túlsúly frusztrációja

a) „Bánatháj,, tűnj el!

b) Menekülés a zsírpárnákba

c) Az evés és az ivás mint a hatalom és luxus demonstrálása

d) Az evés és a szórakozás

e) Az evés mint a félelem vigaszdíja

f) Evés és lázadás

3. Az evés és a nevelés

a) A gyerekkori programok

b) A gyerek mint konyhamalac

c) Etetni öröm

d) A kis dundi angyalkák

VI. Az evés és a vallás

1. A keresztény rituális étkezés

2. Az ókori orgiák

3. A „világevés” Keleten

VII. A táplálék és az evési szokások, avagy amit és ahogyan eszel, az vagy

1. A „primitív” népek evési mágiája

2. Az étkezési szokások mint élet- és szerelmi minták

a) Az óvatosan próbálgató

b) A gyorsan behabzsoló

c) A csöndes élvező

d) Okoska, a kalóriaszámláló

e) Az elcsigázott aszkéta

f) A robusztus mindenevő

g) Az elkényeztetett gyermek

h) Az igényes luxusevő

i) Az őrülten evő

3. A kedvenc ételek és üzeneteik

a) A babaételtől a kímélő étrendig

b) A puding- és a tésztafélék kedvelői

c) A magokról és a problémákról

d) A gyümölcsökről

e) A vegetarianizmus játszmái

f) A ballasztanyagok terhéről

g) A húsevő növényekről

h) A jelentéktelen apróságok, a befőttek és az élet fűszerei

i) Az ivás mintái

j) A tejjel-mézzel folyó Kánaán

4. Nemzetközi konyha – nemzetközi ismérvek

a) A főtt tészták labirintusában

b) A cseh bukta

c) Parázson ülve

d) Művészet és a konyhaművészet

e) Isten óvja a királynőt!

f) A curry és a fertőtlenítés

g) Mosolygó transzparensek – az arcukra fagyott mosollyal

h) Isteni szelek – a kamikáze

i) Automatikus gyorsétkezés

j) A nemzetközi árnyéktól a német húsgombócig

5. Az evés és a tudat

VIII. Saját mintáink

1. A szélmalomharcról és a mérleg becsapásáról

2. A kövérség mintái

a) A pocak és játszmái

b) Az önérvényesítés súlya

c) Az izomkötegek és a férfiasság – a „lovagló” comb és a nőiesség

d) Súlyos anyaság

e) Az „úszóöv” és társai

3. Szélsőséges ingázás a túlsúly és a kóros soványság között

Második rész

IX. A minta logikája

1. Minta értékű játékszabályok

2. Kövér és sovány minták

3. Hatalmi kérdések – külső vágy kontra belső minta

4. A jó, öreg serpenyős mérleg

5. A túlsúly előnyei

6. A megvesztegethetetlen súlyszabályozó

7. A „belső disznó” tisztelete és új elnevezései

8. Tanuld meg szeretni ellenségedet

X. A régi mintákon keresztül vezető út

XI. Az új életbe vezető út

1. Az új formaadó mezők felépítése

2. A gyógyító böjt – úton középpontunk felé

XII. Befejezés: Minden étkezés egy új esély

Az evésről és az ivásról

Bibliográfia

Kazetták

A német kiadó, Gerhard Riemann előszava

A német lakosságnak több mint a fele túlsúlyos. Ez olyan súlyos problémára utal, amit nem lehet már félvállról venni. A szerző korábbi, nagy sikerű műveihez hasonlóan ebben a könyvében is a téma mögöttes, lelki-szellemi tartalmát fejti ki. A betegségtünetek – és a túlsúly, valamint az átlagtól nagyon elmaradó súly is idetartozik – ebből a szemszögből nézve olyan értékes üzeneteket hordoznak, amelyekből tanulhatunk, s amelyek elősegítik fejlődésünket. A szerző először értelmezi a túlzott testesség, a védőpáncél, a személyes felfegyverkezés és a jól ismert bánatháj különböző jelentéssíkjait, majd bemutatja a terápia alternatíváit. Ezek olyan új lehetőségeket adnak számunkra, amelyekkel kezelni tudjuk a súlyproblémák valódi okait. Ha új nézőpontból tudjuk szemlélni saját kilóinkat, akkor kialakulhat bennünk egy másfajta hozzáállás, amely révén már nem testi szinten fogunk növekedni, hanem szellemi-lelki síkon. Ha felfedezzük lelkünk mélyén a valódi problémát, akkor nem kell kilátástalan harcot folytatnunk számtalan fogyókúra és egyéb eszközök segítségével. A bemutatott alternatívák nagyon csábítóak, hiszen túltáplált testünk helyett lelkünk éhségét kell csillapítanunk.

Első rész

I. Bevezetés: Miért volt fontos az az alma a Paradicsomban?

Több mint tíz évet dolgoztam orvosként és pszichoterapeutaként, de még ezután is meglepett a tény: szinte minden embernek van gondja a testsúlyával. Hazámban az emberek nagy része testi szinten túlsúllyal küszködik. Mások lelki síkon küzdenek, hogy például nagyobb legyen a súlyuk egy kapcsolatban, de még többen törekszenek arra, hogy a társadalom porondján legyenek súlyosabb egyéniségek. Ilyenkor legtöbbször a cégnél elért pozícióról vagy teljesítményünk elismeréséről van szó, vagyis: a társadalmi életben való súlyunkról. És csak az emberek kis részének fontos a saját szellemi-lelki súlya, tehát az egyensúlya, szellemi fejlődése és a spirituális út. Itt is súlyról van szó, hiszen tudjuk a mitológiákból és a vallásokból, hogy a végelszámolásnál a lélek súlyát mérik meg. Az egyiptomi mitológiában Maat istennő tölti be a bíró feladatát mérlegével, a görög mitológiában Plútó méri meg a lelkeket, amikor azok végigmennek birodalmán, az alvilágon. Az ilyen lelki képek már utalnak arra, hogy a súly nyilvánvalóan nem csak testi vonatkozású.

Sokan egyszerre több síkon is bonyodalomba kerülnek súlyukkal. Ha a pszichoterápiában jól odafigyelünk, akkor rájövünk, hogy ez egyszerre zajlik minden síkon, bár az érintett csak ritkán van ennek tudatában. A túlsúlynak pontosan a testi síkja – amely a szó szoros értelmében befedi a többit – az, amely legtöbbször a lelki téma helyettesítő színtere. Ilyenkor erőfeszítések árán tudjuk csak felszabadítani a mélyebb síkot. A régészeti ásatásokhoz hasonló gondossággal, itt is következetesen kell elhordani az egyik réteget a másik után, amíg a mélyben megmutatkozik az igazi struktúra. Ez a könyv ebben a munkában kíván segíteni.

Ha szembe akarunk is nézni korunk súlyproblémáival – különösen azokkal, amelyek az evéssel függnek össze –, talán megnyugtató, ha tudjuk, hogy az embereknek minden korban kiemelkedő problémájuk volt az evés és a testsúly.

A Paradicsomból való kiűzetés óta nem volt ez alól kivétel. Ádám és Éva a világba vezető útjukat azzal alapozták meg, hogy ettek a tiltott gyümölcsből. Minden későbbi probléma itt gyökerezik. Éva ugyan küzdött magával, mielőtt leszakította azt az almát, amely elindította az emberiség történetét, hiszen Isten nyomatékosan intette őt ettől. Miről is volt itt szó? Talán az Istennel szembeni egyensúlyáról? Esetleg a tiltott gyümölcs érzéki élvezetéről? Egy ilyen döntő pillanatban miért nem tudta megtartóztatni magát? – kérdezhetnénk naivan. A túlsúlyosoknak ez a világ tele van tiltott gyümölcsökkel, miért nem tudják visszafogni magukat? A válasz nyilvánvalóan nem a felszínen hever, ott csak olyan olcsó tanácsokat találunk, mint: „nem kellene… „Igen, nem kellene, de képtelenek másképp cselekedni, mivel más a belső mintájuk. Ahogyan Éva mintája alapján helyes és fontos volt az alma leszakítása, úgy minden sorstársának is fontos. Végül is egyetlen lépést sem jutottunk előre. Évának – akinek a neve azt jelenti: „élet” – sok lánya született, és ezek csábítanak a mai napig a torkosságra, sőt felkínálják magukat, s ebben még mindig csábító szerepet játszanak almára emlékeztető domborulataik. Éva lányai még mindig az ördöggel cimborálnak, hogy az „ártatlan” férfiakat a fejlődés útjára csábítsák.

Képzeljük el, mi lett volna, ha Éva nem követi el ezt a „hibát”! Az emberiség fejlődése megakadt volna. Még ma is a Paradicsomban ülnénk, és nem tudnánk különbséget tenni a jó és a rossz között, egyáltalán nem lennénk képesek a megkülönböztetésre és a megismerésre. Minderre csak akkor lettünk képesek, amikor elfogyasztottuk a tudás fájának gyümölcsét. Ahogyan a Bibliából tudjuk, Ádám és Éva csak ezután vették észre, hogy meztelenek és különböző neműek. Éva csak „hibája” révén ismerhette fel, hogy valami hiányzik neki, és csak ez indította el fejlődését.

A szerelmet is annak köszönhetjük, hogy Éva evett a tiltott almából, hiszen ha nem lenne különbség a nemek között, nem lenne szerelem sem. Ez az első, különleges alma lett az őse a későbbi szerelmi civódásoknak és mindenféle viszálynak, hiszen a jó és a rossz megkülönböztetésének köszönhetünk minden széthúzást.

Ahogyan Éva oly sok mindent köszönhet saját tiltott vágyának, úgy minden követője is. És ennek megvan a maga értelme, amelynek felfedése lesz a mi feladatunk.

A bibliai helyzetben azonban még sokkal több rejlik. Ahogyan Évának példaszerű bátorsága volt a dolgok beindításához, úgy Ádám is az ellentétes pozíció időtlen példaképe. És ennek is az evés a kiváltója. Éva ugyan leszakította az almát, de Ádámnak nyújtotta át, aki az ő kezéből evett. Ádám elfogyasztja a tiltott étket, s ezzel a megkülönböztetés és a megismerés gyümölcsét is. Amikor azonban a felelősségről volt szó, akkor már süketnek tettette magát, vagyis kivetítésbe menekült. Hiszen midőn Isten kérdőre vonta őket, Ádám így mentegetőzött: „Az asszony, akit mellém adtál vala, ő ada nékem arról a fáról, úgy evém.” (Mózes I. könyve 3,12) Ezzel szégyentelen módon társára utalt. A bűnt tehát Éva rovására írta, önmagáról pedig azt állította, hogy csak ártatlanul evett. És mi az ő nyomát követjük azóta is. Nem akarunk bűnösek lenni és a felelősséget vállalni – ezt a szerepet inkább a többieknek osztjuk ki. És ha nincs más, akkor Istent okoljuk, hogy ilyen társat adott nekünk. Így vált a kivetítés kedvenc szórakozásunkká, és azóta is éjjel-nappal ezt játsszuk. És ez alól nem kivétel az a modem, súlyproblémákkal rendelkező ember sem, aki a tiltott ételekkel küzd. Most a mirigyek, az öröklött hajlamok, az alkat, a rossz nevelés, a gyermekkori túltápláltság, a zsírsejtek, a reklámok, és ki tudja még mi minden hibás mindezért.

Még sokáig elidőzhetnénk Ádámnál és Évánál. Maga a tény, hogy Ádám Éva kezéből evett, igen jelentős, időtlen körülmény. Lehet, hogy akkoriban a szerelem a gyomron keresztül zajlott le? És azok az okok, amelyek ma is az ördög konyhájába visznek minket, nem voltak-e meg már akkor is? A kígyó, a csábítás, elcsábíthatóságunk, a modem reklám fogásai…

Mielőtt elvesznénk a régi, illetve az időtlen időben, tennünk kell néhány fontos megjegyzést: nem a minták értékeléséről van szó, hanem a megtalálásukról. A szenvedést gyakorta nehéz elviselni, különösen akkor, ha nem oszthatjuk meg senkivel. Valaki szenvedhet akár 3 kg súlyfeleslegtől is, míg más 30 kg többlettel is jól érzi magát. Lehet, hogy egy nő nem tud kibékülni keblei nagyságával és testsúlyával, míg mások éppen emiatt irigylik őt. Van, aki büszke sörhasára, és van, aki már egy kis pocaktól is szenved. Egy törékeny, karcsú alakot lehet nőietlennek és betegesnek is tekinteni.

Induljunk ki abból, hogy amit az érintett fájdalmasan él meg, az tünet, és érdemes értelmezni. Tünetként kezeljük azokat a jelenségeket is, amelyeket orvosilag nem tartunk annak, mint például az átlagon aluli testsúlyt. Ahogy a példákból talán már kiderült, mindig az egyén dönti el, hogy milyen súlyosnak érzi saját tüneteit. Természetesen a sörhas is tünet. Ha viszont tulajdonosa örömmel elfogadja, akkor nincs értelme, hogy számára értelmezzük és felfedjük a sörhas jelentését. Az értelmezésnek csak akkor van értelme, ha az érintett kész szembesülni tünetei üzenetével, különben a másik életébe való beleavatkozásnak, tudálékosságnak vagy kioktatásnak tűnhet. Egyébként az ilyen helyzetekben a leghevesebb védekező reakciók léphetnek fel – joggal –, még akkor is, ha az értelmezés helyes.

Még itt, az elején, fontosnak tartom elmondani, hogy a könyvet az érintetteknek írtam azért, hogy segítsek nekik felismerni önmagukat saját tüneteikben. A megfogalmazás ezért néha könnyed, néha súlyos. Aki eddig már elolvasta a könyvet, annak tudnia kell, hogy az érintettekhez tartozik, egyébként nem érdekelné a téma. Lehet, hogy egy másik síkon érinti a probléma – ekkor már csak őszinteség kérdése, hogy ezt felfedezze magában.

Saját súlyproblémáink és azok mintáinak felfedezéséhez nagy segítséget nyújthat, ha kezdettől fogva feljegyzéseket készítünk. Amikor a könyv olvasása közben valami „eltalál”, és ennek következtében megérint, akkor érdemes címszavak formájában felírni. A súlyproblémák felfedezése közben egyfajta körözőlevelet készíthetünk saját mintáinkról.[1]

Megvan az oka, hogy a kriminalisztikából vettem ezt a hasonlatot: semmi sem nehezebb, mint a nyomára bukkanni saját életünk mintáinak. Az eljárás egy zseniális nyomozó munkájához hasonlítható, a körözőlevél pedig fontos utalásokat tartalmazhat, és a kiindulópontja lehet a gyanús elemekből összeálló végső képnek, vagyis a keresett mintának.

Arról van szó, hogy először saját magunkat kell nyakon csípnünk. A megtalált minták alapján csak ezután kezdhetünk neki a „reszocializációnak”, a társadalomba való visszahelyezésnek – értelmes keretek között.

1. 1 Ennek nagyon jól megfelel mondjuk egy könyvjelzőnek összehajtogatott levélpapír.

II. Korunk és társadalmunk súlyproblémái

1. Játék a számokkal

Mielőtt belevetnénk magunkat a zsírpárnák lelki mélységeibe, nézzük meg a felszínét. A német lakosság 60%-a túlsúlyos, közülük 13 millió nő. Országunkban a nők 60%-a sürgősen le akar fogyni. A súlyproblémák nálunk (és valószínűleg Magyarországon is – a ford.) mindenekelőtt a túlsúllyal kapcsolatosak.

Mielőtt behatóbban foglalkoznánk a számokkal, meg kell néznünk, hogy hol kezdődik e statisztikák alapjául szolgáló túlsúly, és mit lehet normális és ideális súlynak tekinteni. A normál súly megállapításának legelterjedtebb módszere Paul Broca, francia sebész és anatómus nevéhez fűződik: testmagasság (cm-ben) mínusz száz= normál testsúly kg-ban kifejezve. Ezek szerint egy 170 cm magas ember normál súlya 70 kg. Az ideális testsúlyt úgy kapjuk meg, hogy ebből még levonunk 10%-ot, tehát ez (70-7) 63 kg. A definíció szerint a túlsúly 10%-kal a normál testsúly felett kezdődik, esetünkben ez (70+7) 77 kg felett. A normál súly felett 20%-kal kezdődik az, amit az orvosok „elhízásnak” neveznek. Ez esetünkben (70+14) 84 kg.

Ezeknek a definícióknak önmagukban nincs sok értelmük. Vajon a túlsúly miért nem azonnal a normál súly felett kezdődik, miért csak 10%-kal felette? Ezek a definíciók ugyan nem adnak választ ezekre a kérdésekre, mégis ezek képezik a legtöbb orvosi kijelentés alapját, és az emberek is ezt használják súlyuk kiértékelésére.

Mielőtt túlzottan belemerülnénk ezekbe a formulákba és kritikájukba, tisztáznunk kell, hogy az az ideális súlyunk, amellyel a legjobban érezzük magunkat a bőrünkben. Az ideális súlytól eltérő normális testsúly definíciója csak annyit tud mondani, hogy ha a lakosság szokásos, azaz normális testsúlya egy beteg állapotra utal, akkor az nem ideális. A normál értékekkel való játék a hivatalos orvostudomány egyik szakterülete lett. Ez azt jelenti, hogy a normál értékeket egyszerűen a beteg állapothoz igazították, így a betegek mindjárt normálisak lettek, míg az egészségesek groteszk módon betegek. Ez lett a sorsa a normális vérnyomásértéknek is, amelyet hozzá kellett igazítani a növekvő társadalmi nyomáshoz. A normális koleszterin értéke varázslatos módon 25 év alatt a duplájára növekedett. Ebből már láthatjuk, hogy a normál értékek milyen keveset tudnak mondani az ember egészségéről. Tulajdonképpen a társadalom egészségi állapotáról sem mondanak sokat, legfeljebb csak a szellemi állapotáról.

Ha mégis eljátszadozunk az orvosi statisztika által megszépített értékekkel, akkor körülbelül ilyen felismerésekhez juthatunk: 14,5 millió német állampolgárnak összesen 240 000 tonna túlsúlya van. Még ha ezt leadnák is, akkor is kimondottan kövérek lennének, vagyis még így is 10%-kal meghaladnák a normál súlyukat, és 20%-kal az ideális súlyukat. Ha átszámoljuk kalóriákba ezt a hihetetlen zsírtömeget, akkor kiderül, hogy ezzel három és fél millió embert lehetne táplálni egy éven át. Vagy másképpen kifejezve: egy olyan milliós nagyváros, mint például München lakóinak összes kalóriaszükségletét három évig tudná fedezni ez a zsírmennyiség. Ha az ideális testsúly feletti kg-okat számolnánk össze, akkor még nagyobb számokat kapnánk. Csupán a német állampolgárok zsírjából felépülnének a világ éhezői.

Napjainkban azonban mások is kiveszik a részüket a zsírtermelésből. Az amerikai társadalom hihetetlenül túlsúlyos. A lakosságnak több mint a fele elhízott. Minél jobban él egy nép, annál magasabbnak tűnik az átlagsúlya – nemcsak a politikában, hanem a mérlegen is.

Azok a normálsúly-definíciók, amelyek célja, hogy elleplezzék a valódi helyzetet, világossá teszik a súlyproblémákat az egész világon. A jólétben élők zsírtömege szemben áll a szegények hiányaival. Ez tulajdonképpen az egyensúly egyik problémája. Amit a politikusok Észak-Dél problémájának ismertek fel, az a súlyban is megmutatkozik: a kövér Észak súlyosabb, mint az aszott Dél, a túlsúlyos északi világgal szemben ott áll a csontsovány Dél. Az egyes társadalmakban élő emberek többé-kevésbé tipikusan képviselik országuk élet- és étkezési stílusát.[2]

Mit mondhatnak még nekünk a súlystatisztikák? Talán még annyit, hogy az ipari országokban minden harmadik ember táplálkozással kapcsolatos tünetekben hal meg, vagy azt, hogy a 10 kg súlyfölösleggel rendelkezők közül minden ötödik, a 20 kg súlyfölösleggel rendelkezők közül minden második nem éri meg az ötvenedik életévét. Statisztikailag nézve a kövérek sokkal gyakrabban betegek, mint a soványak, és természetesen korábban is halnak meg. Hajlamosabbak a reumára, az epekőre, a magas vérnyomásra, az érelmeszesedésre, és még nagyon sok másra.

Ezek a statisztikák senkinek sem segítenek, viszont néhányakban félelmet keltenek. A túlsúly mögött rejlő mechanizmusok nagyon kifinomultak, és végül is szükségesek az adott élethelyzetben, ezért nem hat rájuk a fenyegetés.

2. A diétákról és az orvosi intézkedésekről

A német nők több mint a fele fogyna le nagyon szívesen, de ugyanezt mondhatjuk el a férfiakról is. Szenvednek a súlyuktól, szégyellik magukat, és hátrányban vannak a vásárlásban: nehezen kapnak magukra ruhát, de a betegbiztosításban is többet kell fizetniük, mivel náluk nagyobb a kockázat. És mindenféle fogyókúrát kipróbálnak: a hollywoodi gyümölcskúrát, a répakúrát, krumplikúrát, banánkúrát, lédiétát, menedzserdiétát, pontdiétát, Brigitte-kúrát, zöldségkúrát, Atkins-diétát, tojáskúrát, sherry-kúrát, a Cura Romanát, fehérjedús folyadékdiétát, és még ki tudja mi mindent. Még spagettikúrát, kenyérdiétát és alkoholkúrát is hirdetnek, de a legbiztosabb diéta sem segít valójában – és nem is segíthet.

Ellenkezőleg, a sok fogyókúrától csak hízik az ember, ezt nagyon jól tudják a szenvedő érintettek. A szükséglet óriási, a lapkiadók tudják is ezt, és minden időszakra ajánlanak valamilyen fogyókúrát, ami leginkább a lap fogyását szolgálja, de nem a kilókét. Semmiképpen nem kételkedünk a szenvedélyes fogyókúrázók jó szándékában. Tény és való, hogy gyakran egészen szépen lefogynak, csak éppen a probléma nincs ezzel megoldva. Így legjobb esetben is egy állandó harc marad fenn, rosszabb és gyakoribb esetben visszahízzák leadott kilóikat, mert ismét ki akarnak terjeszkedni. Akkor aztán rekord tempóban építik vissza régi súlyukat, hiszen a test a fogyókúrák során megtanulta nagyon jól értékesíteni a rendelkezésre álló tápanyagot. A test logikája szempontjából ez érthető is. Minden gramm visszahízott zsírral a test biztosítja magát egy újabb koplalási időszak ellen, amikor további fogyókúrák fenyegetik.

A diéták legtöbbször csak a felszínt érintik, és nem a központi zsírtartalékot, ami a fogyókúrázók többségének a leglényegesebb lenne. A test nagyon okosan gazdálkodik. Ameddig csak lehet, addig mindent a rendelkezésre álló forrásokból fedez, és csak a szélsőséges hiányhelyzetekben folyamodik a szilárdan elraktározott zsírokhoz. Minden éheztetéssel és fogyókúrával egyre takarékosabb és ügyesebb lesz. A fogyókúra ezért katasztrófa a számára, de nem akadályozza meg abban, hogy tanuljon és profitáljon belőle. Egy ügyes bankár is tud keresni a tőzsdekrachon. A legtöbb diéta pedig hasonlít a tőzsdekrachhoz. Az addig teljesen tudattalanul zajló vegetatív mechanizmusok, mint a jóllakottsági reflex és az éhségérzet, a fogyókúrával hirtelen tudatossá válnak és összezavarodnak, esetleg össze is omlanak. Mindenki ismeri ezt az effektust, ha megpróbál tudatosan lélegezni vagy járni: légzési ritmusunk felborul, vagy nem tudunk normálisan járni.

Az orvostudomány ez irányú javaslatai számban és sajnos hatékonyságban is megfelelnek a képes újságok ajánlatainak. Egy szonda segítségével egy ballont juttatnak le a gyomorba, és úgy felpumpálják, hogy az állandó teltségérzetet és nyomást okoz a gyomorban, így az illető nem akar enni. További lépés, hogy sebészeti úton kikapcsolják a vékonybél egy nagyobb szakaszát, így a páciens szervezetében nem fog annyi táplálék felszívódni. Az eredmény egy tartós „sebészeti hasmenés”. Hasonló megoldás az orvosi szájzár, amely egyszerűen megakadályozza a száj kinyitását. Aki azonban nem tudja kinyitni a száját, az nem is tud semmit sem beletenni, így kénytelen lefogyni. Az utolsó sikoly ismét mechanisztikus: az illető már nem fogy semmit, ezért sebészeti úton kell lefogyasztani. Ennek során a beépült zsírt szívják le egy nem veszélytelen eljárással – és már meg is érkeztünk a kozmetikai operációk területére. Leoperáltatjuk a tokánkat, ha már túl kínos, ha már túlzottan megmutat belőlünk valamit. Hiszen akkor már mindenki láthatja, hogy milyen torkosak vagyunk. Amit az idők folyamán beépítettünk a testünkbe, az idővel nehézzé válhat és elkezdhet lógni. A lógó részeinket aztán a sebészhez visszük, hogy vágja le, vagy emelje fel.

Végül vannak olyanok is, akik a kontroll alól kicsúszott súlyukat vegyi úton (vagyis az agyukon keresztül) akarják megzabolázni. A fenti módszerek alkalmazóihoz hasonlóan ők is melléfognak. Ezek a módszerek ugyanis nem veszik figyelembe a tudat szerepét a túlsúly kialakulásában, így semmi esélyük sincs, hogy megnyerjék a csatát, a számtalan fogyókúrás diétával együtt. A sebészi beavatkozás a legrosszabb esetben ugyan eltávolítja a zsírréteget, de újabb tünetek jelennek meg. Akinek a belét műtötték meg „sikeresen”, az betegebb lesz, mint valaha, az étvágyat vegyi úton megakadályozó módszerbe pedig már annyian haltak bele, hogy még az orvostudomány is visszakozott ezen a területen.

Ha orvosi szereket orvosok alkalmaznak, az nagyon veszélyes lehet a testre és az életre egyaránt, ezen már csak az tesz túl, ha az orvosi szereket laikusok használják. A kevésbé veszélyes szerek közé tartoznak a vízhajtók. Erről azt kell tudni, hogy látszólag – mondjuk úgy, a mérleg kedvéért – csökkentik a testsúlyt. A kihajtott vizet pótolni kell, különben nagyon komoly egészségügyi problémák léphetnek fel, mint például akkor, ha a szaunázással elért „fogyást” úgy próbáljuk megtartani, hogy nem iszunk utána. Egyébként a szomjúságot – ami a test természetes reakciója egy ilyen garázdálkodás után – nehezebb elviselni, mint az éhséget. Ezt abból is tudjuk, hogy böjtölni minden további nélkül lehet akár hetekig is, de folyadék nélkül néhány nap múlva szomjan halunk.

Még gyorsabban és még nagyobb problémákhoz vezet a pajzsmirigyhormon használata, illetve a vele való visszaélés az anyagcsere serkentése céljából. Ezzel szemben a hashajtókkal való visszaélés világszerte szinte ártalmatlan. A természetes bélfunkciót mindenesetre drasztikusan károsítja, így minél tovább használják, a bél annál inkább ellanyhul. Valódi fogyáshoz persze soha nem fog vezetni, hiszen hogyan is tudna!

Nagyon egyszerű lenne, ha a túlsúly problémáját meg lehetne oldani egy tablettával, vagy valaki elintézné helyettünk, hogy ne kelljen vállalnunk érte a felelősséget! Ilyen lehetőségünk azonban nincs, ezt láthattuk már Ádámnál is: kidobták a Paradicsomból, hiába próbálta másra kenni a felelősséget.

1. 2 Lásd erről: Rüdiger Dahlke: Der Mensch und die Welt sind eins (Az ember és a világ egy), München, 1987.

III. Kövérség-soványság, avagy a testsúly térben és időben

Láttuk, hogy milyen nehéz egy olyan individuális lény, mint az ember számára megállapítani az ideális vagy a normális testsúlyt. Ennek ellenére mindannyian érezzük, hogy nagyjából mi is a túlsúly és az átlagon aluli súly, látjuk, hogy ki a kövér és ki a sovány. Érdekes módon azonban mindenki mást érez kövérnek és soványnak – saját súlyától függően. Az érzések, illetve az ízlések között általában van hasonlóság, különbözik azonban országonként és korszakonként. Tudjuk, hogy vannak, akiknek a vékonyak tetszenek, és vannak, akiknek a dús idomúak. Még szerencse, hogy így van, és ennek is megvannak az okai.

1. Más országok – más szokások

Tekintsünk Keletre, mondjuk, vegyük Indiát. Azt találjuk, hogy ott teljesen más az ideál, mint nálunk: ők a kerek, dús formákat szeretik, a kövérség ott szép, hiszen náluk ez a bőséget és a gazdagságot jelenti. A testsúly itt szoros kapcsolatban van a tekintéllyel. A kövér emberen látszik, hogy nem kell mozognia, de dolgoznia sem. Időnként agyonhajszolt, sovány szolgáival viteti magát. A testes asszony férje gazdagságához tartozik, ő a két lábon járó bizonyítéka férje társadalmi tekintélyének. Ez odáig megy, hogy Indiában nem szeretik az amerikai filmeket a „csúnya, sovány” nők miatt, ami igen meglepő kijelentés az olyan idomú sztárokra nézve, mint Jane Mansfield vagy Marilyn Monroe.

De nem kell olyan messzire mennünk, mint India, már Olaszországban is azt látjuk, hogy a családanyának meg kell mutatnia a bőséget, ami nálunk visszataszító lenne. Az olaszoknál az anya a matróna, a család központja, és neki is központi jelentőségű a család, a legkisebb családtól egészen a maffiákig. Az anyaságot a nagy Természet Anya alapján dús idomokkal, nagy mellekkel, széles, szülésre teremtett csípővel és egy olyan öllel kapcsoljuk össze, ahol a „férfi” kipihenheti magát. Még a mi társadalmunk is jóindulatúan elnézi az anyák teltségét, bár nálunk már alig játszik szerepet az anyaság és a melegszívűség, és az anyáknak már rég nincsen súlyponti szerepük a családban.

Azok a nők, akik – a manapság divatos – teljes „kipakolásnak” (nőgyógyászati műtétnek) áldozzák fel anyai potenciáikat, gyakran meghíznak az operáció után, hogy az anyai szerepüket legalább kívülről megmutassák. Természetesen a hormonok is szerepet játszanak ebben a Hold jellegű folyamatban.

Társadalmunk – értékskálájának megfelelően – a középkoron túl lévő, sikeres férfiaknak megenged bizonyos testességet. Politikusaink esetében nyilvánvalóan jelentősebb túlsúlyt is elnézünk. Egy érintetlen indián kultúrában ez azonban elgondolhatatlan lenne. Képzeljük csak el Ludwig Erhardot vagy Helmut Kohlt lovon! Eltekintve az állatkínzástól, az ilyen felfuvalkodott, formátlan vezetők groteszkül hatnának az indiánok szemében.

2. Más idők – más ideálok

Nemcsak térben, hanem időben is nagyon eltérő ideálokat találunk. Nem is volt olyan régen, hogy az alaktalan manökenek határozták meg a divattrendeket, bár lehet, hogy már lejárt az idejük. Twiggyt; a hatvanas évek női „eszményképét”, a századfordulón csak jelentéktelen, sajnálatra méltó seprűnyélnek tartották volna. Másrészről az akkori szépségideálok a mai lapokban sok tanácsot találnának arra, hogy mit tehetnek szétfolyó alakjuk megmentése érdekében. Szegények biztosan fogyókúráznának most.

Nem lenne jobb sora a reneszánsz állítólag időtlen szépségideáljainak sem, mint például Leonardo Mona Lisájának. Elég, ha jobban megnézzük a hölgyet, vagy elképzeljük egy pólóban. Egyetlen magazin sem akarná a címlapjára tenni. Ebben a szakmában legfeljebb a molettek divatját mutathatná be.

És semmivel nem lenne jobb sora egy másik tökéletes idomú ideálnak, a milói Vénusznak sem. A mai korban, farmerban nevetségesen nézne ki domború formáival. És mégis ő volt a klasszikus ókor szépségideálja, és igazából még ma is annak számít – legalábbis addig, amíg nem nézzük meg közelebbről. Emlékművek és szobrok formájában még sok ilyen letűnt ideállal találkozunk – például a Bavaria Münchenben, vagy New Yorkban a Szabadság-szobor. Alakjukat tekintve inkább Wagner Walkürjére hasonlítanak, ma azonban esélyük sem lenne, hogy manökenek legyenek. Ha a mai női szépségeket akarnánk bronzba önteni, akkor jelentős mennyiségű anyagot takarítanánk meg.

Twiggyhez hasonló ideálok már voltak korábban is, egészen pontosan a késői középkorban, erről a festészet is tanúskodik. Elsősorban Hieronymus Bosch és holland kortársai képein tűnik úgy, hogy a vékony, megkínzott bűnösök szenvednek saját csontvázszerű küllemüktől. A művészet a halottak táncát tükrözi, amely nem más, mint az akkori aszketikus keresztényi élet. Ezt az aszkéta ideált azonban hamarosan elsöpörték a még ma is közismert rubensi idomok, vagyis az életöröm és a bőség hullámai. A kiszáradt kórók kényszerűen megadták magukat a teltkarcsú gráciáknak. Ez egy hihetetlenül nagy forradalom lehetett nemcsak az akkori élet számára, hanem az akkori nők egyéni sorsában is – a lélegzetelállító szűkösség után a korabeli festményeken is érezni lehet a fellélegzést.

Ha megnézzük a különböző korok szépségideáljait, akkor láthatjuk, hogy állandóan változnak. A reformáció száraz esztétikáját egy bőséges kor követte, amely az anyai ideált hangsúlyozta, hogy aztán ezt a XVIII. században ismét felváltsa egy lesoványodott eszménykép. De csak azért, hogy aztán megint a dús idomok tisztelete söpörje el a következő évszázadban, amikor is a nők – különféle ruhákkal – mesterségesen kiszélesítették csípőjüket. Az inga tehát ritmikusan leng ide-oda a két ideál között. És ugyanúgy, mint József idejében Egyiptomban, a hét kövér esztendőt hét sovány követi.

A szépségideálok azonban bizonyos módon koruk világnézetét és emberképét is tükrözik. Miként a reformáció aszketikus, vezeklő kereszténysége az aszott, megkínzott bűnöst emelte eszményképpé, aki beismeri és megbánja bűneit, úgy a rákövetkező kor természetszerűleg pótolta az elmulasztottakat, és ismét bevitte a művészetbe az élet örömeit, az érzéki élvezeteket. Az