A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laura Dickerman: Hot Desk: A Novel

GALLERY BOOKS Simon & Schuster, New York, 2025

Első kiadás

Copyright © Laura Dickerman, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Bosnyák Gabriella, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Guillaume Tiret / Getty Images; 4x6 / Getty Images

Billnek, természetesen

ELSŐ FEJEZET Hétfő
Rebecca, munkában

Rebecca ellenségesen meredt új, közös asztalukra, amely teljesen kopár volt, egyetlen, zöld műanyag edénybe ültetett, szánalmas kaktuszt leszámítva. Hogy fajulhattak idáig a dolgok? Hiszen saját irodája volt! Igen, egy aprócska irattároló fülkéből kialakított helyiséget mondhatott a magáénak, amikor öt évvel ezelőtt dolgozni kezdett az Avenue Publishing kiadónál. De legalább annak volt ajtaja, amit magára zárhatott. És két hosszú év után, ami alatt a nagyanyja nyugati Kilencvenharmadik utcai lakásában élt és dolgozott, valójában alig várta, hogy visszamehessen a munkahelyére és láthassa a munkatársait, ahelyett, hogy a Zoomban beállított háttérképüket elemezgetné, hogy végre pletykálhassanak a konyhában, és otthonkáit cipzáras ruhadarabokra cserélhesse.

Csakhogy időközben a Leesen, az a behemót cég, amely az Avenue, a Hawk Mills és egy maréknyi másik kiadó tulajdonosa volt, áttért az egy légterű irodákra. A vezérigazgató, Frank French igyekezett a helyzetet izgalmas lehetőségként beállítani a csapatszellem építésére. Ám alighogy Rebecca megszokta, hogy semmi privát szférája sincs a munkahelyén, a Leesen bérbe adta a harmadik emeletet, az irodában töltendő idejét a hétfői és a keddi napokra korlátozta, a Hawk Mills embereit pedig, akik szerdán és csütörtökön jártak be, az Avenue szintjére költöztette, ugyanazokhoz az asztalokhoz, amelyeknél most ő ült a munkatársaival. Rebecca aprócska irodáját átnevezték „szinergiaszobának”. Eddig egyedül Pault látta a termelésről, hogy használta volna, ott szokta elfogyasztani fodros kelből készült cézársalátáját, amiről Rebecca tapasztalatból tudta, hogy pont ugyanolyan ízű, mint a Buffalo-csirkesaláta.

Nehéz táskáját a válláról a székre engedte, ami mindjárt arrébb is gurult, miközben az asztalra ejtette a holmiját rejtő dobozt: egy kék Marimekko bögrét, a céges laptopját, egy másik bögrét, amelynek croissant formájú füle volt (az unokaöccseitől kapta ajándékba ezt az imádott förtelmet) és amiben a kedvenc tollait tartotta, egy bekeretezett fotót legjobb főiskolai barátnőjéről Stelláról és a nagyijáról, Mimiről, ahogy felemelik pezsgőspoharukat, egy csomag csokis mandulát, egy üveg cseresznyés kombuchát, amit majd berak a céges hűtőbe, a Julia Childot ábrázoló egérpadját és egy képeslapot a Magyar Cukrászdáról, amelyet az íróasztal hátsó falának támasztott.

Most komolyan, mindenki tudja, hogy a kaktusz a lehető legrosszabb növény a világon: szúrós, csúf kedvence a forróságot és a westernfilmeket kedvelő embereknek, akiket hidegen hagy a buja növényzet, a természet és az élet. Ha neki, aki hétfőn és kedden használja az asztalt, kedd esténként az összes holmiját el kell zárnia egy irattároló szekrénybe, majd hétfő reggel mindent újra előpakolnia, akkor Miszter Szerda–Csütörtök miért nem képes eltüntetni szem elől a szánalmas kaktuszát? Talán, futott át Rebecca agyán, az irodai élet egyáltalán nem neki való. Visszahúzta a széket az asztalhoz és belerogyott, hogy új, egyértelműen tarthatatlan helyzetéből felmérje a terepet. Az otthoni munkavégzés most még az apja gyerekszobájából is egész jónak hangzott.

Mrs. Singh a humán erőforrásról mindenki felett basáskodott hétfőtől péntekig elfoglalt asztalánál, amely egy elektromos vízforralóval, egy lelkesítő „a nap szava” kalendáriummal és egészséges, virágzó növények valódi dzsungelével büszkélkedett. Chloe, Rebecca jó kedélyű asszisztense vadul integetve jelezte, hogy éppen Zoomon beszélget. Rebecca visszaintett. Remélte, hogy Chloe takarékra állítja a jókedvét, amíg ő kicsit hozzászokik ehhez az állapothoz, amelyet leginkább lefokozásként élt meg. Ez nem lefokozás! Ez az új világ! A „dinamikus ültetési rend” világa, ahogy Frank French hívta sajnálatos módon. Rebecca még csak huszonnyolc éves, de máris öregnek, zsémbesnek, maradinak érezte magát. Az lehet, hogy Chloe leopárdmintás Crocs papucsot visel? Miért? Újra divatba jött a Crocs? Szívből remélte, hogy örökre eltűnt. Kihúzta az íróasztalfiókot, és elővett egy csomag új, neonszínű Post-it tömböt. Újra divat a neon? Mi volt a baj a jó öreg, sárga színűekkel? Az új „hot desking” (most tényleg, Frank French?) asztaltársa neonszínű Post-itot és kaktuszt vásárolt? Rebecca semmit sem tudott róla, azt leszámítva, hogy Bennek hívják és új szerkesztő a Hawk Millsnél, ennél fogva az ellensége: a Hawk Mills és az Avenue nyíltan versengtek. Ugyanazokért a projektekért, irodalmi művekért, életrajzokért szálltak ringbe, és az akciósan kétszázötven dollárba kerülő, dekorációként szolgáló, tulipánokat bemutató képeskönyvekért.

– Hallom, az új fiúnak vörös a haja! – A marketingosztályt vezető Gabe arcon puszilta Rebeccát, és egy szalvétába csomagolt fánkot nyomott a kezébe. Múlt héten komoly felhozatal volt az új, asztalmegosztós gyakorlat megünneplésére: reggel burritóval a konyhában, délután négykor pedig sajtfalatokkal és olcsó borral fémjelzett fogadással. Előre látható volt, hogy a csinnadratta alább fog hagyni, és ezen a héten mindössze két tucat fánkra korlátozódott. Gabe félig felült az asztalra, hosszú lábát keresztbe tette, így Rebecca megcsodálhatta élénk színű, minden kétséget kizáróan botrányosan drága, csíkos zokniját. Gabe volt a legfőbb ok, amiért Rebecca egyáltalán bent akart lenni az irodában; nagyjából egy időben érkeztek az Avenue-hoz, és nemcsak munkahelyi, hanem valódi barátok is lettek. Tavaly Rebecca egy Kaváfisz-verset olvasott fel Gabe és rendezvényszervező férje, Thanapob esküvőjén. Utóbbit mindenki csak Tornak hívta.

– Vörös! Logikus. – Rebecca gyanította, hogy Mrs. Singh volt Gabe hírforrása, aki érdekes módon ugyanúgy érdeklődött a munkahelyi pletykák iránt, mint Gabe. Rebecca ugyanazzal az optimizmussal harapott bele a fánkba, mint amivel a nagyanyja, Mimi állt neki lekaparni a sorsjegyeket. Ezúttal milliók lesznek rajta! Ezúttal nem lesz szikkadt! Szikkadt volt. Rebecca még egyszer sóvárogva gondolt vissza azokra az időkre, amikor a mikrofonon keresztül csevegtek, és a telefonja kameráján ellenőrizte, nem maradt-e valami a fogai között, és igen, amikor képes volt az aktuális munkájára koncentrálni, nyugodtan, csendben, csukott ajtó mögött. Az asztal felé intett, de széles mozdulata a dolgok elfogadhatatlan állásának is szólt.

– A vörös hajúak a legrosszabbak.

– Vannak szívdöglesztő vörösek és problémás vörösek. – Gabe szánakozva pillantott a kaktuszra, és határozottan eltolta az útból.

– Nem az én kaktuszom – tisztázta Rebecca. – A vörös hajúé. Itt hagyta, fittyet hányva a szabályokra.

– Például – folytatta Gabe ügyet sem vetve Rebecca megjegyzésére – Harry herceg, ha nem lenne herceg, akkor valószínűleg problémás vörös lenne. De a hercegsége miatt szerintem szívdöglesztő. Egy szívdöglesztő vörös.

– Hercegsége? – Rebecca még egy csalódást keltő falatot harapott a fánkból. – És én még azt hittem, le akarod vezetni alaptalan dühödet, amiért elbuktuk a Harry herceg könyvet. Mintha az Avenue csak úgy szórná a végeláthatatlan milliókat bárkinek.

– Mit végeláthatatlan! Ki volt hirdetve! Huszonöt millióba került! Minden fillérje megérte, és Meghan segítségével szarrá reklámoztam volna!

– Ahogy ezt már említetted. – Rebecca bekapcsolta a számítógépét, a kaktuszt pedig az íróasztal túlsó végébe száműzte, a monitor mögé. – Tény: nincs olyan szívdöglesztő vörös a világon, akivel ne érhetne fel egy nem vörös. Mit tudunk erről a Benről? – A „Ben” egyáltalán nem tűnt vörös hajúhoz illő névnek. Rebecca szeplős Harry hercegként képzelte maga elé asztaltársát, de korántsem mint herceget, így a hercegséggel járó szívdöglesztő megjelenés nélkül. – Ben, mint Benjamin: jó kiállású, kékharisnyás bostoni fiú, aki csatos cipőt visel és sárkányt ereget. Várj, az Benjamin Franklin. Szóval régimódi, Ben Franklin-féle fazon, buggyos térdnadrágban.

– Az nem buggyos térdnadrág. Lovaglónadrág – javította ki Gabe. – Vagy Ben, mint Benny: egy kötekedő kölyök Jersey-ből, aki egy doboz cigarettát húz elő a pólója ujjából és autókat szerel. Vagy mindkettő… magas, izmos és talpraesett. Talpraesett és magas, izmos.

Rebecca letépett egy sárga Post-itet a tömbről: „NINCS A KAKTUSZNÁL RÉMESEBB NÖVÉNY.” Túl agresszív? Összegyűrte és újabb cetlit tépett. „A KAKTUSZ MEGFELELŐ ASZTALI DEKORÁCIÓ?” Bújtatott agresszív? Összegyűrte. „UTÁLOM A KAKTUSZODAT.” Nyíltan agresszív? Ezt is összegyűrte, és az asztal melletti szürke papírkosárba söpörte a többivel együtt.

– Gyere vissza később! Épp elég dolgom van most.

Gabe visszament az iroda másik végében lévő tip-top asztalához. (Az ártalmatlan Carlotta volt az asztaltársa, aki ugyanazt a marketinges munkát végezte az emeletükre befurakodott Hawk Millsnél, mint Gabe az Avenue-nál, és most heti két napon osztozni kényszerültek a helyen.) A szabályokat megátalkodottan követő Gabe azonnal felvette a kapcsolatot Carlottával, és finoman ízléses asztali dekorációt javasolt – kaktuszt nem említett –, amelyet a nő azonnal el is fogadott. Carlotta kérés nélkül is eltette az unokahúga általános iskolai ballagási fotóját, kedd esténként pedig Gabe zárta el a MoMA dizájnboltban vásárolt Tizio lámpáját, hogy „megóvja” Carlottát attól, hogy véletlenül eltörje.

Rebecca ránézett az e-mailjeire. Fel kellene hívnia Bent és világosan a tudtára adni, hogy a kaktusz elfogadhatatlan? Valamint hogy szeretné a szépen összehajtogatott, fekete, munkahelyi kardigánját az alsó fiókban hagyni, arra az esetre, ha a légkondicionálót maximumra állítanák? Inkább nem gyömöszölné a kulcsra zárható szekrénybe a bögréivel. Felejtős! Sokkal fontosabb tennivalói is akadtak ennél. Például: egy e-mail a legutolsó javításokkal Lady Paulette-től (aki valójában nem Lady, és nem is Paulette), akinek a huszadik század egyik kevésbé ismert filozófusával folytatott kapcsolatáról szóló életrajza megmagyarázhatatlan módon felkeltette Rebecca főnökének, Aminek az érdeklődését. A kézirat ezek után Rebecca asztalán landolt a feladattal, hogy terelje végig a kiadás folyamatán. „Rebecca – Lady Paulette minden levelében kézírást utánzó betűtípust használt, ami rettenetesen idegesítő volt –, okvetlenül fontos, hogy a kész könyvben megjelenjenek ezek a változtatások. Tudom, hogy késő, és tudom, hogy nem szép dolog ilyet kérnem. De nélkülük a könyv egy rakás szemét lesz. Ha ezeket a módosításokat nem hajtják végre, nem tudom, be tudok-e állni A lady és az agy mögé, és végigcsinálni a reklám- és médiamegjelenéseket, amiben előzetesen megállapodtunk. K.” Rebecca megnyitotta a csatolmányt. Lady Paulette Catherine-ről Katherine-re változtatta a macskája nevének írásmódját, ami rengeteg kereséssel és cserével fog járni a szövegben. Rebecca felsóhajtott és továbbküldte a levelet Richardnak, a végtelen türelmű műszaki vezetőnek, akiről Rebecca tudta, hogy le fog vágni egy hisztit, azt fogja mondani, hogy lehetetlen megcsinálni, aztán majd mégis megoldja. Küldött Gabe-nek egy gyors e-mailt, hogy megkérdezze, mit gondol, érdekelné-e a Liberty Londont a lehetőség, hogy sálakba bugyolálja Lady Paulette-et a turnéja idejére. Talán van nekik macskamintás.

Lejjebb a bejövő e-mailjei között volt egy levél magától Frank Frenchtől, amelyben üdvözölt mindenkit az osztott íróasztal-használat második hete alkalmából a „rugalmas otthoni / irodai munkavégzés”, a „modern hatékonyság” és a gyanúsan hangzó „határok nélküli munkahely” szófordulatokkal élve.

Kapott egy, a cég összes dolgozójának szóló e-mailt is, szintén Frank Frenchtől, amelyben tájékoztatta őket Edward David Adams, az irodalom oroszlánja – az irodalmi életet uraló rettenetes, ám tehetséges New York-i férfiak utolsó tagja, akiknek a tettei még nem árnyékolták be briliáns háborús regényeiket, külvárosi hűtlenséget ábrázoló díjnyertes leírásaikat és köteteken keresztül vívott kiváltságos életük küzdelmeit a halandósággal – közelmúltban bekövetkezett haláláról. EDA, avagy az Oroszlán, így végleg elvonult tombolva a sötét éjszakába, és Rebecca eleget tanulmányozta ahhoz szikrázó, kemény mondatait a főiskolán, hogy megadja neki a méltó tiszteletet. „Rendkívüli, kiemelkedő tehetség, akinek életműve írott szavaiban él tovább” – ami, őszintén szólva, kicsit túlságosan is hízelgő volt. A cég az Oroszlán számos regénye közül egyetlenegyet sem adott még ki, ami teljesen feleslegessé tette ezt a szívből jövő megemlékezést, de Rebecca magától Frank Frenchtől tudta – aki egyszer sarokba szorította egy koktélpartin (amikor még rendeztek a cégnél koktélpartikat!) –, hogy a férfi egyszer eltöltött egy görbe estét az Oroszlánnal a legendás Bread Loaf írói konferencián, azon az irodalmi hírességektől hemzsegő, nyaranta rendezett vermonti összejövetelen, amelyet leginkább „Bed Loaf” néven emlegettek, igaz, ma már inkább a szakmai kapcsolatok építésének a terepe, nem pedig holmi vad hancúrozásé a Green Mountains csúcsai között. Az Oroszlán halála kétségkívül egy korszak végét jelentette. Egy korszakét, gondolta Rebecca, amely felett eljárt az idő.

Gyorsan ránézett az Instagram-fiókjára, hogy ellenőrizze, kikerült-e a legjobb barátnője, Stella vacsoraklubjának, a salute!-nak a menüje. Segített Stellának megszervezni a vacsorákat, és népszerűségük izgalommal töltötte el. Rebeccának nagy tervei voltak Stellával. Különféle médiastratégiák után kutatott, hogy híressé és gazdaggá tegye. Pasta primavera, epres linzer. Képernyővel lefelé az asztalra tette a telefonját, mielőtt még túlságosan elkalandozna a figyelme, a számítógépére meredt, és reménykedve beleharapott a fánkba. Az továbbra is szikkadt volt.

Folytatta az e-mailjei böngészését: a szokásos maszlag az ügynököktől, akiket már nem kell elvinnie ebédelni (az utazásokra és egyéb kiadásokra kapott soványka keretet befagyasztották, miután a céget megrengette a pandémia utáni gazdasági vihar), valamint a hozzá tartozó szerzők ilyen-olyan kérései. Miután a megrögzötten régimódi kiadói üzletág átállt otthoni munkavégzésre, és az igazgatóság a külvárosi házaiból vagy sebtében téliesített Maine állambeli nyaralóiból, a fiatalabb alkalmazottak pedig gyerekkori otthonuk alagsorából vagy bushwicki sokadmagukkal bérelt hálószobájukból jelentkeztek be a megbeszélésekre, megdöbbentő volt látni, hogy nőtt a könyveladások száma. Jó, főként a felnőtt színezők fogytak, de a regények eladása is megugrott. Most azonban, hogy az emberek újra kimerészkedtek a való világba, az eladások visszaestek. Ennek tudható be, hogy a harmadik emeletet bérbe adták, a könyves partikat törölték, az ügynökökkel való ebédeket megritkították és – a probléma, ami Rebeccát érintette – az íróasztalokat megosztották.

Rezgett a telefonja. Az anyja volt az, Jane, Rebecca gyerekkori otthonából, Philadelphiából.

– Jó reggelt – suttogta Rebecca, hogy tudtára adja, éppen keményen dolgozik, és Mrs. Singh se vegye észre, hogy magánbeszélgetést folytat. Egyrészről borzalmas volt, hogy nincs saját asztala és nyitott irodában kellett dolgoznia. Másrészről, most, hogy állandóan Mrs. Singh szeme előtt volt és be akarta bizonyítani, hogy nem az a típus, aki társkereső appokon lóg, időpontot egyeztet szemöldökszedésre, vagy menő brooklyni éttermeket kutat a neten, Rebecca észrevette, hogy több munkával végez rövidebb idő alatt. Vajon mindez fenntartható? Ki tudja? Szükség esetén visszavonulhattak az iroda körül kialakított számos, űrkorszaki kinézetű fülke egyikébe. Kivétel nélkül mindenki, aki megpillantotta, ugyanazt mondta: „Ments ki innen, Scotty.” Még azok is, akik nem látták a Star Treket. Még azok is, akiknek fogalmuk sem volt, hogy a „Ments ki innen, Scotty” utalás a Star Trekre. Rebecca is ezt mondta (irtó dühös is volt magára emiatt). Bekecmergett az egyikbe, és behúzta az űrhajóra emlékeztető fülkeajtót.

– Jó reggelt, szívem – köszöntötte az anyja élénken. – Csak érdekelt, hogy vagy, és meg akartam kérdezni, végeztél-e Lady Paulette könyvének szerkesztésével. Délután Peggyvel sétálok a könyvtárból, és tudod, hogy odavan Angliáért.

– Először is, ugye tudod, hogy Lady Paulette valójában nem angol? – Rebecca csak arra tudott gondolni, hogy az anyja az angol királyi család életét leső jó öreg Peggyt használja kifogásként, hogy nyomon követhesse a munkáját. Minden reggel azzal hívta fel, hogy „csak érdeklődik, hogy van”. Úgy érezte, az anyja túlzottan érdeklődik a munkája iránt, ironikus mód, mivel Jane sosem épített karriert. Miután élete legszebb éveit ikerfiainak szentelte (Rebecca tíz évvel idősebb bátyjainak, Ethannek és Andrew-nak, akik ma már házasok és jól kereső állásuk van, gyerekkorukban azonban egy csomót labdáztak, egyik fáról estek le a másik után, a hajuknál fogva vonszolták egymást szobáról szobára, és sáros stoplis cipőket hagytak szerteszét a lakásban), minden figyelmét Rebeccára fordította. A professzor (ahogy a fiúk hívták az apjukat) szórakozott, gyengéd férfi volt, aki kivonta magát mind a fiúk teremtette káoszból, mind a felesége Rebeccával kapcsolatos terveiből.

– Minden részletet imád, tudod – pirított rá Jane.

– Jó, legyen! A macskájukat átnevezte Katherine-re, K-val.

– Köszönöm. Átbeszélted már Alice Gottliebbel a következő könyvét?

– Szent isten, anya! Már van egy főnököm. És neki kellene állnom dolgozni. Majd visszahívlak.

– Majd visszahívsz – mondta Jane, cseppet sem zavartatva magát. – Ha majd beszélsz Alice-szel, mondd meg neki, hogy a könyvklubunk ebben a hónapban áll neki a trilógiájának.

Rebecca a szemét forgatta.

– Szeretlek. Szia! – Kilépett a kabinból, a telefonját eltette szem elől, és látványosan nekiállt válaszolni az e-mailjeire.

Néhány órával később Chloe jelent meg – aki vidáman tette a dolgát, és kétségkívül megkönnyítette Rebecca életét – leopárdmintás Crocs papucsában. Rebecca elhatározta, hogy nem hozza szóba.

– Ami beszélni akar veled az irodájában!

– Tudod, hogy miért? – Akárhányszor hívatta Ami, Rebecca mindig idegesen és védekezőn reagált, mint akit rajtakaptak, hogy vétett az iskolai szabályok ellen, mert cigarettázott, vagy túl rövid kockás szoknyát viselt.

Chloe, aki sosem érzékelte, ha Rebeccának rosszkedve volt, egy köteg kéziratot tett az asztalára.

– Imádom a kaktuszodat! Annyira menő, tiszta délnyugat! Nemrég turiztam ezt a klassz poncsót, átalakítom miniruhának! – Mint mindig, Rebecca most is szó nélkül hagyta Chloe fáradhatatlan pozitív szóáradatát. Vajon poénból viselné Chloe a jövő héten ezt az egyértelműen olyan-ronda-hogy-már-szép újrahasznosított poncsót? Vagy annak hordaná, ami? Crocs papuccsal fogja felvenni? Vajon Chloe elítéli amiatt, mert drága farmert hord? Chloe most komolyan imádja ezt a kaktuszt, vagy az, hogy „imádom”, igazából azt jelenti, hogy utálja? Hogy lehet, hogy a huszonnyolc máris öregnek számít? – Ne feledkezz meg a marketingmegbeszélésről, és Ami vár! – Chloe már ott se volt, csak szedres testápolóillata lengett még a levegőben.

Ami Ito, kiadóvezető, Rebecca főnöke, Frank Frenchhez hasonlóan ragaszkodott hozzá, hogy saját irodája legyen, de látványosan nyitva hagyta az ajtót, ezzel támogatva az egyenlőséget. Rebecca valahányszor elment előtte és sóváran bepillantott az irodába, Ami száz kilométer per órás sebességgel püfölte a billentyűzetet, halkan beszélt a headsetjébe, fényesen aláomló fekete haja eltakarta egyik tökéletesen kifestett szemét, a lábát keresztbe tette, félig kibújt lehetetlenül magas sarkú cipőjéből, és a lábujjain hintáztatta. Aminek gyönyörű felesége volt, egy keramikus, akinek a vázáit galériák árulták, és egy kicsi kutyája, Bizsu, akit mindig az évszaknak megfelelően öltöztettek fel. Rebecca onnan tudta mindezt, hogy Ami egy nagy digitális képkeretet tartott az asztalán, ami kifele nézett, így bárki, aki bekukucskált az irodájába, láthatta Bizsu gyakran frissített képeit, és észbe kaphatott, hogy mindjárt Valentin-nap (rózsaszín szívecskés pulcsi) vagy épp most volt karnevál (lila-zöld cilinder és aranygyöngyös nyaklánc). Ami tovább duruzsolt a headsetjébe, miközben továbbra is dühödten gépelt, de röviden biccentett Rebeccának, hogy foglaljon helyet a krémszínű bőr Barcelona-fotelben, ami a cég történetének egy letűnt, gazdagabb időszakát idézte. Rebecca idegesen süppedt a fotelbe, és a legfrissebb fotót bámulta. Vajon rendjén van, ha a kutyák megünneplik a Cinco de Mayót, a mexikói kultúra ünnepét? Rebecca eltűnődött ezen. Megvádolhatunk egy félig japán, félig venezuelai, ünnepi rumbatökön pózoló kutyát azzal, hogy kisajátítja más nemzetek kultúráját?

– Rebecca. Elképesztő hívást kaptam ma reggel. Veled kapcsolatban. – Ami Rebeccára függesztette a tekintetét. Nem gyakran történt ilyesmi, és Rebecca képtelen volt megszólalni. Mintha kirepültek volna a szavak a fejéből, csak a bűntudat és megbánás maradt, bármit is követett el a tudtán kívül. Sajnálta. Sajnálta, hogy keserűen panaszkodott mindenkinek a közös asztalhasználatról, aki csak hajlandó volt meghallgatni. Egy közös asztal jobb, mint asztal nélkül, gondolta szomorúan, miközben elképzelte, hogy minden holmiját visszapakolja a dobozba a Tiszta Asztal Szabályzat értelmében, amit ezúttal feltétlenül, tényleg el fog olvasni, mielőtt örökre kivonszolja azt a kirúgott seggét az irodából. – Milyen kapcsolatban állsz Edward David Adamsszel? – folytatta Ami, miközben Rebecca agya próbált lépést tartani vele.

– Az Oroszlánnal? EDA-val? Edward David Adamsszel? – Ami türelmesen várt, amíg Rebecca felsorolta a férfi összes nevét. – Edward David Adamsszel, az íróval, aki most halt meg? – tette hozzá, biztos, ami biztos. – Hm. Hát, felvettem egy órát, ami az ő, Philip Roth és Norman Mailer munkásságáról szólt, és kötelező volt mesterszakon. – Rebecca leállította magát, és nem kezdte el magyarázni, hogy ötöst kapott volna, nem pedig ötös alát, ha a professzor asszonyt (aki szerinte nagyon is szeretett volna az általa tanított írók tanítványa lenni) nem lombozza le, hogy a posztstrukturalista teóriát alkalmazta a háziasszonyok szerepének vizsgálatára a kérdéses írók regényeiben. Rebecca büszkén gondolt vissza lelkesítő konklúziójára, melyben az Oroszlán és a többi író szemére vetette, hogy felerősítik a nemi szerepeket és hogy a könyveikben védelmezett rendszer elnyomja a fehér nőket, miközben annak haszonélvezői is. Igen, már hét éve diplomázott, és szinte kívülről tudná idézni igazságtalanul leértékelt esszéjét. Ennyire büszke volt.

– Nem hiszem, hogy ez megoldja a rejtélyt – jegyezte meg Ami szárazon. Gyakran üdítően száraz volt, és Rebecca azt kívánta, bárcsak barátok lennének, és Ami és Elena áthívná őt a mesés loft lakásukba, koktélszendviccsel kínálnák, elnézően mosolyognának bájos randizós történetein és szórakoztató éjszakai életén, miközben Bizsut dédelgetné az ölében. De okosabb volt ennél. Ami a gyűrődésmentes vásznak, az ízléses arany ékszerek és a Lincoln Centerbe szóló bérletek világában élt. – Rose Adams hívott ma reggel. Az Oroszlán özvegye. Gondolom, tisztában vagy vele, hogy az Oroszlán irodalmi ügynök nélkül halt meg. Közvetlenül a szerkesztőjével, Maury Kantorral dolgozott.

Rebecca tudta, ki az a Maury Kantor, a PK Publishing K-ja, akit utoljára néhány évvel ezelőtt láttak a National Book Award díjátadó ünnepségén, molyirtótól bűzlő szmokingban, barnára színeződött foga között engedély nélkül meggyújtott pipával. Azonkívül, hogy kapcsolatban állt az Oroszlánnal, arról volt még híres, hogy kritizálta a női szerkesztőket, amiért nem viseltek rúzst.

– A PK Publishing kezelt mindent az Oroszlán munkájával kapcsolatban; bizonyára tudod, hogy rendkívül szokatlan megállapodást kötöttek. Ebből adódóan gondolhatod, mennyire nem egyértelmű a hagyatékának a sorsa. Mondhatni, kaotikus. És Mrs. Adams célozgatott rá, hogy lehetnek még ki nem adott novellák közöttük, vagy hasonlók. Azt mondta, azt szeretné, ha fiatalabb szerkesztő nézné át az Oroszlán munkáit, mind a régieket, mind az újakat.

Rebecca képtelen volt megszólalni, és remélte, hogy hallgatása udvarias mormogásnak tűnt. Hogy kapcsolódott ez az egész őhozzá?

– Maury Kantor nem tudja tovább folytatni a hagyaték, fogalmazzunk úgy, „unortodox kiadatását”. – Ami idézőjelet mutatott az ujjával, amitől az „unortodox kiadás” egy hipszter banda nevének tűnt, amelyről nem volt jó véleménnyel. – És most, hogy az Oroszlán meghalt, elkerülhetetlen, hogy ügyvédek, ügynökök és kiadók sürögjenek a hagyatéka körül. Igen szokatlan helyzet. A PK Publishingről nem mondható el se az, hogy fiatal, se az, hogy friss lenne, és úgy tűnik, Mrs. Adams ugyanúgy idegenkedik az ügynököktől, mint néhai férje, úgyhogy van rá esélyünk, hogy megszerezzük a kiadás jogát. Gondolom, érted, milyen hatalmas dolog lenne ez a kiadónk számára. – Ami keresztbe tette kidolgozott karját, és előredőlt. – Rebecca. Van ötleted, mi oka lehet Mrs. Adamsnek, hogy kimondottan téged kérjen, név szerint, hogy találkozzatok és átbeszéljétek a hagyatékot?

Nem volt.

– Rendes körülmények között, természetesen rangidős szerkesztőt javasolnék Mrs. Adamsnek, de ő világosan kijelentette, hogy veled akar találkozni. Veled, Rebecca. Ragaszkodott hozzá. A Leesenen belül egyedül a Hawk Mills jöhetne még szóba, úgyhogy biztosak lehetünk benne, ők is megpróbálják majd megszerezni a hagyatékot. Frank Frenchet valószínűleg nem fogja érdekelni, ki hozza el a munkát, amíg nem a Random House-nál köt ki. Nem kell külön mondanom, mennyit jelent nekem ez az egész, ugye? – Ami tekintete legalább olyan acélos volt, mint a karja. – Van bármiféle kapcsolatod Rose Adamsszel?

Rebecca törte az agyát. Egy pillanatra elgondolkodott a „töri az agyát” kifejezésen, és úgy döntött, „töri” helyett inkább „átfésüli”. Elképzelte, ahogy egy puha gereblyével, egy olyan aprócska példánnyal, mint amilyen azokhoz a megnyugtató mini japán homokkertekhez is jár, amelyet a menő emberek az íróasztalukon tartottak – a saját, privát íróasztalukon –, átfésüli agya barázdáit. Az Edward David Adamsről szerzett ismeretei kupacában ott volt tagadhatatlanul is briliáns esszéje, amely lerontotta a jegyét; a férfi egy ellentmondásos rövid elbeszélése, amely a The New Yorker hasábjain jelent meg néhány évvel ezelőtt, aztán terjedni kezdett, mert az olvasók úgy vélték, burkolt védőbeszéd Roman Polanski mellett; az Oroszlán által alapított East River Review irodalmi magazin lapszámainak fényes gerince, melyek ott sorakoztak gyerekkori otthona vendégszobájának könyvespolcán Philadelphiában. Rebecca megtorpant az aprócska gereblyével a kezében. Miért voltak meg nekik az East River Review régi számai?

– Talán annyi, hogy anyám fiatal korában gyakornok volt az East River Review-nál. Azt hiszem, egy-két évig élt New Yorkban, tényleg jó régen. Sosem említette az Oroszlánt, és egyáltalán nem mesélt azokról az időkről. Ennyi.

– Szóval nincs tudomásod semmiféle kapcsolatról az özveggyel, Rose Adamsszel? És semmi okod azt gondolni, hogy édesanyádat bármilyen kapcsolat fűzné a családhoz? A hagyatékhoz? – Ami az asztalon dobolt gyöngyházfényű körmével, egyedül csak ez a jel árulkodott izgatottságáról.

– Egyáltalán semmi – jelentette ki Rebecca olyan magabiztosan, amelyet később lehet, hogy bánni fog, de úgy érezte, az adott helyzet megkívánta. Az anyja magazinnál töltött idejével lehet kapcsolatban a dolog? Miért nem beszéltek erről soha úgy igazán? – Úgy értem, megkérdezhetem az anyámat, de őszintén, ez még jóval a születésem előtt volt.

Ami egykedvűen nézett rá, de Rebecca biztos volt benne, éppen azon gondolkodik, kérjen-e DNS-tesztet, hogy megbizonyosodjon róla, Rebecca nem a leghíresebb, immár halott, szexuálisan túlfűtött amerikai író eltitkolt gyermeke. Rebecca száz százalékig biztos volt benne, hogy az apja lánya: kezelhetetlen sűrű haj, pipa; hangsúlyos orr, pipa; tózöld szem, azzal a különbséggel, hogy ő kontaktlencsét hordott, ellentétben az apjával, aki a hatvanas évek eleje óta ugyanolyan drótkeretes szemüvegben feszít, pipa; anyai ágon pedig Mimi dús keblét és széles lábfejét örökölte. Semmi nyoma az Oroszlánnak!

– Furcsa. – Ami és Rebecca egymást nézték, csak Ami körmeinek kopogása törte meg a csendet, kopp, kopp, kopp. Aztán hirtelen összecsapta a kezét, megijesztve Rebeccát, jelezve, hogy továbbléphetnek. – Nos, Rebecca, tehetséges szerkesztő vagy. A gondjaidra bízott írók megbíznak benned. Lenyűgöző munkát végeztél Alice Gottlieb trilógiáján – tűnődött Ami hangosan, mintha saját magát próbálná meggyőzni. Rebecca azt kívánta, bárcsak a nemrég vásárolt Theory blézere lenne rajta, amelyet az anyja kitartó unszolására vett meg, hogy „kifinomultabbnak” tűnjön. Rebecca stílusa valahol Ami kifogástalan, ujjatlan, masnis nyakú topja és Chloe Crocs papucsa és az ahhoz abszolút nem illő kockás ruhája között helyezkedett el: nem kifinomultan elegáns, de magabiztosan meghökkentő sem. A legtöbb, amit remélhetett, hogy lezseren elegánsnak tűnik, de annak is csak akkor, ha Gabe megkönyörül rajta, és magával cibálja néhány vintage butikba.

Igen, tehetséges szerkesztő volt! De Amit talán nem csak az késztette tűnődésre, hogy nem elég tapasztalt. Rebecca szerette a munkáját. Valóban szerette, hálás volt a sikerért, amit elért, a szerzőivel kialakított kapcsolatokért (Lady Paulette-et kivéve), és hogy olyan emberekkel osztozhatott egy irodán (nem egy íróasztalon!), akik törődtek a könyvekkel és hittek az olvasásban. Egyértelműen imádta volna? Ahogy Gabe imádta a marketinget, ahogy a tökéletes szlogenjeit énekelte, miközben Ann Patchett kezébe nyomta egy kezdő író kiváló első regényét, hogy mutassa be a nashville-i könyvesboltjában? Ugyanazzal a heves szenvedéllyel szerette volna, mint Ami, még ebben a pillanatban is, amikor átható tekintetével a Barcelona-székbe szegezi? Talán nem – bár, ha kényszerítenék, sem tudná megmondani, miért. Az ambíció hiányozna belőle, ahogy az anyja látja? Nem hozza lázba eléggé, éppen elégszer hallotta már ezt az anyjától a karrierjével kapcsolatban.

– Felhívom anyámat, és megkérdezem – szólalt meg Rebecca. Ami bólintott.

– Át kell menned oda, amilyen hamar csak lehetséges. De fel kell hogy készítsünk. Tető alá hozhatom, mihelyst elérem Frank Frenchet.

– Hova?

– Mrs. Adams az East End Avenue-i épületben akar találkozni veled.

Rebeccának megint elállt a szava. Ami még csak nem is vette a fáradságot, hogy odaszúrja, Biztos vagyok benne, hogy hallottál róla. New Yorkban minden kulturálisan tájékozott ember tisztában volt vele, hogy az Oroszlán a szülei palotának is beillő házában alapította meg az East River Review-t az 1960-as években, miután diplomát szerzett a Columbián, és az örökségéből útjára indította az irodalmi magazint, valamint a féktelen partikat, amelyekkel minden egyes megjelenő számot ünnepeltek. Néhány feleség, egy fiú, akinek a neve Rebecca nyelvén volt (Huck? Holden?) és hatalmas irodalmi siker után az Oroszlán átadta a magazin napi vezetését a mindenkori szerkesztőknek, akik azóta is az épületben dolgoztak, ő maga pedig a regényírásra koncentrált. Idős korában leginkább a southamptoni birtokán töltötte az időt, ahol nemrégiben elhunyt, és úgy tűnt, valamiképp (mégis hogyan?) Rebeccát (Rebeccát!) is belevonta a képletbe.

– A végére járunk ennek a rejtélynek – tette hozzá Ami élénken, miközben Bizsu egy régi fotója villant fel Rebecca előtt. Húsvéti kalapban. – Majd értesítelek a következő lépésről. De számíts rá, hogy hamarosan át kell oda menned! Fel kell gyorsítanunk a tempót: ahogy már mondtam, rendkívül nagy lesz a kíváncsiság, a kiadóban és városszerte egyaránt. Rose Adams különös érdeklődése irántad talán előnyt jelenthet a számunkra, de nincs kétségem afelől, hogy vad küzdelemnek nézünk elébe. Az Avenue-nál akarom tudni a hagyatékot, Rebecca. Kösd fel azt a nadrágszárat!

Ami viccel?

– Felkötöm – ismételte Rebecca erőtlenül. A „különös érdeklődés” egyáltalán nem hangzott biztatóan. Az irodából kifelé menet sajnálatos módon túl kicsit intett csak Aminek, de Ami már fojtott hangon beszélt valakivel a headsetjébe. Rebecca egyenesen Gabe makulátlan íróasztalához sietett. – Sosem. Fogod. Elhinni. Mi. Történt. Az. Imént.

Gabe felnézett a számítógépéről.

– Szakítottál Maxszel?

– Mi van? – Rebeccának kutatnia kellett az emlékezetében, hogy eszébe jusson, ki is az a Max: a tökéletesen megfelelő pasi, akivel randizott.

– Mi van? – kérdezte Gabe ártatlanul.

– Most komolyan? Miért utálod Maxet? – Rebecca kedvelte Maxet; igenis, hogy kedvelte! Azt vette észre, hogy minél kevésbé tetszett a srác a többieknek, ő annál inkább kedvelte.

– Nem utálom! Egyáltalán nem érzek iránta semmit – jelentette ki Gabe drámai hangon.

Rebecca hangos suttogásra váltott, amint észrevette, hogy Mrs. Singh őket bámulja túlméretezett olvasószemüvegén keresztül.

– Gyere a konyhába! – Mrs. Singhre villantotta a fogát, és remélte, hogy megnyugtató mosolynak hatott. Elindult a konyha felé, arra számítva, hogy Gabe követni fogja – amit a férfi természetesen meg is tett.

Nem maradt több fánk, csak egy morzsákkal teli doboz, némi aprócska öröm. Rebecca megszokásból kinyitotta a hűtőszekrényt, és szemügyre vette a tartalmát: munkatársai szépen felcímkézett salátáit és joghurtjait; az egyik szánalmas alak fekete filctollal még a neve kezdőbetűit is felírta három főtt tojásra. Kivette a cseresznyés kombucháját, és a mosogató fölé tartva nyitotta ki óvatosan, mert akármennyire is szétvetette az izgalom, hogy mindenről beszámoljon Gabe-nek, emlékezett rá, hogy egyszer a ruhájára spriccelt a kombucha, és a nap hátralévő részében bűzlött az ecettől. Jól van, lehet, hogy kétszer is megtörtént.

– Szóval, Ami épp az előbb közölte velem, hogy Rose Adams, az Oroszlán özvegye felhívta, és azt kérte, hogy én, Rebecca, személyesen keressem fel az East End-i házban, hogy átbeszéljük a hagyatékot.

Gabe felhúzta sötét szemöldökét és oldalra biccentette a fejét.

– Hogy átbeszéljétek a hagyatékot.

– Pontosan. – Rebecca túl lelkesen kortyolt a kombuchába, és köhögni kezdett.

– Te, Rebecca.

– Én, Rebecca.

– Az emlékirataid címe. – Gabe nem tudta megállni, hogy meg ne jegyezze.

– Természetesen.

– Különös.

– Pont ezt mondta Ami is!

– Rose Adams név szerint téged kért.

Miután Gabe egyértelműen kétségének adott hangot, Rebecca belső hangja is finoman megváltozott. Tényleg ennyire hihetetlen, hogy szóba kerülhetett a neve? Alice Gottlieb trilógiája – amelyet évekig szerkesztett és hozott össze lelkiismeretesen – elnyerte a Nemzetközi Könyvkritikusok díját. Most azonban ő, Rebecca, valószínűleg a város összes szerkesztőjével versenyzett. Jó, valóban hihetetlen volt. Élve lenyelik. Rosszabb, csalódást okoz Aminek, és soha nem kínálják majd partiszendvicsekkel a nő meleg dióbarna és hűvös acél berendezésű (mert Rebecca így képzelte) konyhájában.

– Még csak nem is kedvelem az Oroszlánt! Nem volt jó ember. Olyan volt, mint A velencei kalmár. Igen, Shakespeare írta, aki könyörületre ítéli, de azért lássuk be: antiszemita. Vagy Picasso. Hemingway meg egy pöcs volt!

– D. H. Lawrence pedig homofób – tette hozzá Gabe együttérzőn. – És lehet, hogy titkoltan meleg? A Szerelmes asszonyok birkózós jelenete kirobbanó élmény volt a tinédzser énem számára. Szó szerint.

– Koncentráljunk! – emlékeztette magukat Rebecca.

– Ácsi! Mi a fenét fogsz felvenni?

– Rajta vagyok gőzerővel, mondanom sem kell. – Rebecca a szelektív kukába hajította a kiürült kombuchás palackot, ami hangosan landolt az edény alján. Mrs. Singh pont abban a pillanatban lépett be a konyhába, és egyáltalán nem zavartatva magát kinyitotta a szekrényt, ahol a teákat tárolták, mintha nem lenne egy komoly készlete a saját asztalán, amely még az angol királynő igényeit is kielégítené.

– Kedveseim – üdvözölte őket, és tettetett kotorászásba kezdett a cukros dobozok és NutraSweet tasakok között. Rebecca természetesen kedvelte Mrs. Singhet, tisztában volt vele, hogy a megosztott asztalokat nem neki kell felrónia. Mindenki tudta, hogy nem árt jóban lenni a HR-essel, és Mrs. Singhet, az otthonosan berendezett asztalával, a vegán ételek és a kötés iránti szenvedélyével, igazán nem volt nehéz kedvelni. Egyszer felajánlotta Rebeccának, hogy segít neki visszatéríttetni az alig használt pilatesbérlete árát. De Mrs. Singh mindenkiről túl sokat tud, gondolta Rebecca, és ez az abszolút hatalom korrumpálhat még egy hölgyet is, aki saját maga köti a teáskanna-melegítőit. Ezenkívül, az asszony és Gabe néha kimentek együtt ebédelni, és Rebeccát nem hívták.

– Sahila – fordult hozzá szeretettel Gabe, az áruló. – Sosem találod ki, mi történt Rebeccával.

– Elhatározta, hogy szakít Maxszel? – Mrs. Singh nem tettette tovább, hogy pletykálkodni jött ki a konyhába.

– Ne már! – Rebecca átható pillantást vetett Gabe-re, aki buzgón törölgetni kezdte a konyhapultot, a fánkos dobozt pedig a szemetesbe hajította. – Miért utálja mindenki Maxet?

– Egyszerűen csak nem illik hozzád, kedvesem.

Rebecca arra gondolt, jelenti Mrs. Singhet a HR-en, amiért felháborítóan és szakmaiatlanul becézgeti őket, csakhogy maga Mrs. Singh volt a HR. Rebecca még csak három hónapja járt Maxszel, de a férfi már ismerte Gabe-et, a nagyanyját, Stellát, és Rebecca arra készült, hogy a jövő héten meghívja Stella vacsoraklubjába, a salute!-ba is. Miután megemlítették az Eateren, kapósak lettek a jegyek, és percek alatt el is adták az összeset, de amióta Stella Mimi lakásában tartja a vacsorapartikat, Rebeccának mindig volt egy helye az asztalnál. Igazából hezitált, meghívja-e Maxet, aki sajnos úgy tűnt, nem érdeklődik annyira az ételek iránt, mint kellene, de Mrs. Singh és Gabe nemtetszése kihozta a sodrából. Azért is meghívja a férfit! Minden stimmelt vele.

– Az Oroszlán özvegye azt szeretné, ha Rebecca felkeresné az East Enden, hogy átbeszéljék a hagyatékot, és senki nem tudja, miért őt – bukott ki Gabe-ből. Kerülte Rebecca vádló pillantását.

– Igeeen – felelte Mrs. Singh lassan. – Tudok róla. Zavarba ejtő. – Szóval Mrs. Singh már tudott róla (mégis honnan?), de neki sincs semmi hasznos információja ezzel kapcsolatban. – Van egy kis felesleges vegán lasagném, tegnap este készítettem. Ott van a hűtőben. Vedd csak ki, hatvan másodperc melegítés elég neki!

Rebecca érezte, hogy meginog, de erős maradt.

– Köszönöm, de nem kérek – mondta fagyosan. – Már ettem fánkot. – És ezzel, ellenállva Mrs. Singh házi készítésű, és minden bizonnyal fenséges vegán lasagnéjének, kisétált a konyhából, magára hagyva vele Gabe-et. Most egész biztosan összedugják a fejüket, és mindenféle elméleteket szőnek. Leült az asztalához és csak azért is írt Maxnek.

Rebecca

szia, a salute! számít rád a jövő héten

stella-féle epres linzer!

angol borsó és friss kínai metélőhagyma, nagyon izgi

szóval, szólj vissza bármikor

Max

😀

Jó, Max nem szeretett írogatni, de ez teljesen rendben van, nem? A FaceTime-ot kedvelte inkább, mert azon látják is egymást, ahogy egyszer elmagyarázta, ami valahogy olyan romantikus volt. Az emojik, hacsak nem egy csipetnyi iróniával használták őket, leszámítva a gyorsan odabiggyeszthető szív / összetört szív ikonokat, csak halványan helyettesítették az írást. Max ügyvéd volt, Chicago mellett nőtt fel, jól kijött a szüleivel, és rafináltan stílusos szemüveget viselt. Gabe idegesítő ellenállása dacára Rebecca nagyon reménykedett benne, hogy közelebb kerülnek egymáshoz. Max megfontolt volt, és remekül el tudta magyarázni a nemzetközi jogi szerződéseket. Rebecca pedig egy darab szalvétán tanította meg neki a pontosvessző használatát, a Clinique Chubby Stick rúzsát használva erre a célra, ami spiccesen jó kis móka volt.

– Rebecca? – Chloe olyan hirtelen tűnt fel mellette, hogy az asztalra ejtette a telefont, mielőtt még kifaggathatta volna az anyját, miért hívatta Rose Adams az East End-i házba. – Ne feledkezz meg a marketingmegbeszélésről! A napirendet átküldtem Blabberen. – Mosolygott. Nagyon jól tudta, hogy Rebecca törölte a nemkívánatos Blabbert, az irodai kommunikációra használt appot. Rebecca különösen botrányosnak tartotta, hogy egy kiadóvállalat, amely büszke volt arra, hogy értékeli a nyelvtudományt, örömmel használja a Blabbert. Amikor legutóbb utánanézett, a „blabber” még ostoba fecsegést jelentett. – Tudom, mire van most szükséged. – Chloe jelentőségteljesen elhallgatott, Rebecca pedig abban reménykedett, hogy az asszisztense talán valahonnan tudja, miért hívatta az Oroszlán özvegye. Végül is Chloe ismerte annak az underground klubnak a jelszavát, amelybe kizárólag a Huszonharmadik utcai metrómegállón keresztül lehetett bejutni. Chloe tudta, miről ismerszik meg egy vintage Dior holmi. Tudta, hogy újra divat a Crocs. – Tá-dám! – Egy papírzacskót húzott elő a háta mögül és Rebecca asztalára tette. Rebecca nem épp erre számított, de bele se kellett kukkantania, anélkül is tudta, hogy házi készítésű focaccia van benne burrata sajttal az Eatalyból. Ami azt illeti, Chloe volt a legjobb.

– Köszönöm! Köszönöm! – áradozott, beledugta az orrát a zacskóba és mélyen beleszagolt, eléggé ahhoz, hogy ne érezze tovább Mrs. Singh megmelegített lasagnéjének az illatát.

– Számíthatsz rám, csajszi! – Chloe egy köteg szalvétát nyomott Rebecca kezébe, és megkocogtatta hatalmas, műanyag Swatch óráját. – Tíz perc a kezdésig. És itt az ásványvized!

Chloe, az egyetlen személy, aki igazán megértette és törődött Rebeccával, egy párás üvegben citromos ásványvizet tett az asztalára, mint valami angyal, és már ott se volt. Rebecca gyorsan átutalt neki húsz dollárt. Aztán hagyott egy üzenetet az anyjának, aki biztos kint sétál vagy a kék foteljében ülve olvas, és bosszantó mód kikapcsolta a telefonját.

Rebecca éppen időben ért a megbeszélésre, egyik kezében még mindig szalvétát szorongatva, a másikban az ásványvizes palackjával. Chloe már a konferenciaasztalnál ült. Ami lépett be laptoppal a kezében, Richarddal, a műszak vezetőjével együtt. Richard bármit mondott, az okosan és szarkasztikusan hangzott, Richard ugyanis brit volt. Lady Paulette-tel szemben tanúsított türelme vészesen fogytán volt, és rettenetesen bosszantotta a nő ütre-főre előkapott előkelő akcentusa. Richard és Ami, akik általában jó viszonyban voltak, óvatosan kerülgették egymást a könyv kapcsán, Rebecca pedig, aki véleménye szerint, a leginkább megszenvedte a Lady Paulette-tel való szinte napi kapcsolattartást, igyekezett mindhármuknak a kedvében járni.

Ami törékeny asszisztense, Greg, aki fél lábbal már házon kívül volt, mivel belevágott egy mesterképzésbe, a konferenciaterem AV-csatlakozójával babrált, az egész hátsó falat uraló hatalmas képernyőt próbálta csatlakoztatni. Némi ügyetlenkedés (Greg részéről) és némi sípolás után (a berendezés részéről) a kijelzőn megjelentek a távolról csatlakozó résztvevők ablakai. Kereskedők és asszisztensek, középszintű marketing- és hirdetésszervező munkatársak vegyesen, akik ki tudja, milyen okból, de továbbra is otthonról dolgoztak. Egyeseknél ki volt kapcsolva a kamera, úgyhogy Rebecca azonnal számba is vette a lehetséges okokat. A kikapcsolt kamera azonnal gyanússá tette az embert. Munkahelyi e-mailekre válaszol ilyenkor, ezzel jelezve, hogy egyáltalán nincs elkötelezve az éppen futó projekt (Rebeccáé?) iránt? Éppen szextingel, miközben a kollégái a suta üzleti fotóját látják a kijelzőn? A mosást hajtogatja össze vagy enchiládát fogyaszt? A Simon & Schuster kiadónál történt, még a pandémia elején, hogy az egyik mit sem sejtő asszisztens meztelen (és lenyűgözően akrobatikus) jógába kezdett a leesett állú és mozdulatlanná dermedt kollégái szeme láttára. És mi a helyzet a homályos hátteret beállító emberekkel? Mit rejtegettek? Aztán ott voltak azok, akik sosem kapcsolták be a kamerájukat, így a környezetük teljes egészében, dühítően rejtve maradt. Rebecca ezeket az embereket csodálta a leginkább. Ő ilyesmit sosem merészelt volna, helyette boldogan köszöntötte munkatársait a hálószobájából, a reményei szerint lazán elrendezett könyvespolcával a háttérben, amelyet órákon át alakítgatott gondosan Gabe és Stella közreműködésével, a címeket, fotókat, ízléses vázákat és kedvező fényeket illetően.

És hogy a francba lehet, hogy 2022-ben az emberek még mindig elfelejtik kihangosítani magukat? Valahogy minden megbeszélésen akad valaki, aki elfelejti bekapcsolni a mikrofonját. És ez a valaki általában Susan volt a vállalati értékesítésről. Az évek múltával Rebecca gyanakodni kezdett, hogy Susan talán valamiféle kísérleti performanszt adott elő. Amikor Rebecca otthonról jelentkezett be, folyamatosan a némítást feloldó gomb felett körözött az ujjával, arra az esetre, ha valaki feltenne neki egy kérdést. Stresszes volt, igen, de hát az ember alkalmazkodik, nem? Hát nem tanulunk a hibáinkból? Emellett Rebecca több macskapopsit látott, mint amennyit egy ember el bír viselni. Macskák dörgölték oda a hátsójukat a számítógéphez, a gazdáik pedig vidáman ciccegve jegyezték meg, hogy „Javíthatatlan!”, miközben a többiek szörnyülködve eltakarták a szemüket, ahogy újabb macskahátsóval találták szemben magukat EGY. MUNKAHELYI. HÍVÁSON. Ami néha akkor is bejelentkezett, amikor fizikailag ott volt a megbeszélésen, így virtuálisan és élőben is jelen volt, mintha valami időutazásos vuduvarázslat résztvevője lett volna, ami annyira megrémítette Rebeccát, hogy annál már a macskahátsóknak is jobban örült.

Ami laptopjának puffanása az asztalon az értekezlet kezdetét jelezte, és Gabe erőteljes, mozifilmet beharangozó hangján bele is kezdett a mondanivalójába.

– A lady és az agy egyedi nézőpontból, egy olyan asszony szemszögéből közelíti meg a filozófiát, a szerelmet és a hírnevet, aki a briliáns Chester Wineskinnel osztotta meg az életét. – A nyomaték kedvéért elhallgatott, majd folytatta: – Avagy: Fedezze fel a híres filozófus gondolatébresztő elmélkedéseit szórakoztató szerelme nézőpontjából, az év kötelező olvasmánya, A lady és az agy című emlékirat lapjairól! Mintha Az idő rövid történetét ötvözték volna a Mitford nővérekről szóló családregénnyel. Ha tetszett A lángész és az istennő Arthur Millerről és Marilyn Monroe-ról…

Lady Paulette-nek nagyon tetszene, ha Marilyn Monroe-hoz hasonlítanák. Bár sokkal inkább hasonlított az egyik Mitford nővérhez, közülük is a náciszimpatizánshoz. Sajnos Chester Wineskin már nem él, így fennkölt elméletei egy hosszú lábú, vasakaratú, Iowából elszármazó nő sekélyes, hírességekről szóló pletykáinak szűrőjén keresztül kerül az olvasók elé, aki nem átalkodott minden megszólalásába legalább egyszer beleszőni az „egy rakás szemét” szófordulatot. Lady Paulette úgy bánt Rebeccával, mint egy kissé ostoba nevelőnővel: a gyerekeket talán rá lehetett bízni, de muszáj volt folyamatosan kijavítani és irányítani, és olyan feladatokkal ellátni, amelyekről szó sem volt az eredeti szerződésben.

Ami minden idegszálával Gabe-re koncentrált.

– Mennyire hangsúlyozzuk ki a szalon jellegét? És azt hiszem, hogy Chester legbonyolultabb tanainak szinte gyermeki megfogalmazása inkább a közösségi platformokon fog érdeklődést kiváltani, semmint a teoretikusok körében.

– Az erkölcs vezéreljen, de az esztétika marasztaljon – lelkesült fel Gabe.

– Szívesen összehoznék egy kapcsolódó terméket a lengyelországi Schopenhauer-fesztiválra – vetette közbe valaki a képernyőről, de figyelmen kívül hagyták a megjegyzését. Lady Paulette biztos, hogy nem fog Lengyelországba utazni.

Rebeccának megakadt a szeme Susan képernyőjén, aki élénken magyarázott valamit lenémított mikrofonja mögött.

– Az isten szerelmére, asszony, kapcsold be a mikrofonod – motyogta Richard az orra alatt, miközben Ami türelmesen a fülére mutatott, Gabe pedig kiabált:

– Susan, le vagy némítva!

Ezek után mindenkinek része lehetett a már jól ismert látványban, Susan elhomályosuló arcában az előtérben, ahogy megigazítja a szemüvegét, hogy megkeresse a némítást feloldó gombot. A hangja egyszer csak berobbant a szobába, mondat közepén, de nem mentegetőzött, és nem kezdte elölről a mondanivalóját. Susan, a provokátor, egy elveszett Beckett-darab szereplője; egyetlen dologban lehettek biztosak, hogy nem felejti el látványosan elnémítani magát, miután befejezte heves kirohanását azzal kapcsolatban, hogy ne feledkezzenek meg a független könyvesboltokról, és miután legalább még egyszer elismételte ugyanezt. Rebecca máris elfáradt. De élénknek kellett tűnnie, nehogy Ami kételkedni kezdjen abban, hogy képes megszerkeszteni az Oroszlán újonnan felfedezett munkáit. Talán nem ő volt a legkézenfekvőbb választás egy ilyen nagy és összetett hagyaték kezelésére. De talán képes lesz elfogadtatni magát, és büszkévé tenni Amit. Az anyja büszke lehetne rá.

– Azt kérdeztem: Rebecca, átvennéd a beszélgetés vezetését, amikor Lady Paulette csatlakozik a híváshoz? – kérdezte Ami, úgy tűnt, nem először.

– Természetesen! – Amit most azonnal lenyűgözhetné. Biztos, hogy szüksége lesz minden maradék türelmére, hogy állja a sarat Lady Paulette ultimátumaival szemben, de közben a kedvére is tegyen, nehogy a nő hirtelen megszakítsa a hívást, vagy ami még rosszabb, zokogni kezdjen egy zsebkendőbe, amelyen Chester Wineskin hímzett monogramja virít.

– Rebecca? Rebecca? – Lady Paulette iowai tornádókban edződött, Milwaukee helyi színházaiban csiszolt és Kensington elegáns utcáin tökéletesített panaszos, ám könyörtelen hangja hasított a konferenciaterembe. – Áh, hát itt vagy! Csodás!

Rebecca nagyanyjához hasonlóan Lady Paulette is úgy érezte, muszáj minden egyes videóhívásuk alkalmával szóvá tennie, milyen varázslatos dolog a technológia. Bár Mimi nem ismételte el minden egyes alkalommal, hogy „Ráadásul az Atlanti-óceánon keresztül!” Greg bizonytalanul megnyomott egy gombot az AV-kapcsolón, mire Lady Paulette arca hirtelen betöltötte az egész kijelzőt.

– Halló, halló! – Lady Paulette kitűnő hangulatban volt, fellelkesítette, hogy a szokásosnál is nagyobb a hallgatósága. Felemelte a teáscsészéjét a tányérról, és hangosan belekortyolt. – Üdv az Atlanti-óceán túlpartjáról!

– Jó estét, Lady Paulette. Köszönöm, hogy csatlakozott hozzánk, és isten hozta az Államokban! Azt hiszem, mindenkit ismer a jelenlévők közül. Nagyon izgatottak vagyunk, hogy megoszthatjuk A lady és az aggyal kapcsolatos terveinket. Most átadom a szót Gabe Tatlocknak a marketingről. Jó kezekben lesz – mondta Rebecca.

A megbeszélés további részében Susan még egyszer előadta a szokásos mikrofonos közjátékát, azután érdeklődve, hány példányt remélnek értékesíteni Lady Paulette vacsorával egybekötött fogadásán a Liberty Londonban; Gabe lankadatlan lelkesedéssel vázolta fel a részleteket, hogyan fogja az Avenue kiadó Lady Paulette történetét a gyanús háttérrel rendelkező sznob nőről az ábrándos tekintetű múzsára irányítani, akinek az „ártatlan amerikai külföldön” stílusú véleménye a briliáns filozófusról egybecsengett a férfi etikus nemzésről alkotott véleményével; végül egy röpke, visszataszító pillanatig úgy tűnt, hogy Catherine – kihúzni – Katherine K-val mindjárt megmutatja a csapatnak vénséges hátsó fertályát.

Miután Gabe-bel a konyhában gyorsan kiértékelték a megbeszélést, Rebecca alig várta, hogy hazaérjen a furcsa nap után. Fogta a táskáját, ami hétfő esténként sokkal könnyebb volt, mint hétfő reggelenként vagy kedd esténként. Egyedül ilyenkor hagyhatta a holmiját szanaszét az íróasztalán – az íróasztalon, ami egy egész áldott éjszaka az övé. Még egy oda nem illő kaktusz sem tudta elrontani a hangulatát.

Tartalom

1. Hétfő – Rebecca, munkában

2. Hétfő – Rebecca, otthon

3. Szerda – Ben, munkában

4. Szerda – Ben, otthon

Jane – New York, 1981. május

5. Kedd – Rebecca, munkában

6. Kedd – Rebecca, otthon

Jane – New York, 1981. október

7. Szerda – Ben, munkában

8. Szerda – Ben, otthon

Jane – New York, 1982. január

9. Hétfő – Rebecca, munkában

Jane – New York, 2022. május

10., első rész: hétfő – Rebecca, otthon

Jane – New York, 1982. április

10., második rész: hétfő – Rebecca, otthon

11. Szerda – Ben, munkában

12. Szerda – Ben, otthon

13. Hétfő – Rebecca, munkában

14. Hétfő – Rebecca, munkában / otthon

Jane – New York, 1982. május

15. Csütörtök – Ben, munkában

16. Szerda – Ben munkában / „munkában”

Jane – New York, 2022

Epilógus. Vasárnap – Rebecca és Ben, otthon

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 464 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Dancing Script – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Kalam – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License