MARIANA ENRÍQUEZ

A TŰZ MARTALÉKA

Mariana Enríquez további könyve
az Open Books gondozásában

Ágyban dohányozni veszélyes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mariana Enríquez: Las cosas que perdimos en el fuego, Editorial Anagrama, 2016

Obra editada en el marco del Programa Sur de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores, Comercio Internacional y Culto de la República Argentina.

A mű az Argentin Köztársaság Külügyi, Nemzetközi Kereskedelmi és Istentiszteleti Minisztérium Sur Fordítás Támogatási Program keretein belül jelenhetett meg.

Este libro ha sido traducido en la Casa del Traductor de Tarazona.

Jelen könyv fordítása a Spanyol Fordítóházban készült, Tarazonában.

Hungarian translation © Pávai Patak Márta, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Fordította Pávai Patak Márta

© Mariana Enríquez, 2016

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Zelei Dávid

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-197-9

Bárcsak ismét kisleány lehetnék,
rettenthetetlen, szabad és vadóc…

Emily Brontë: Üvöltő szelek
(Sőtér István fordítása)

az elmémben vagyok.
Rossz házba zártak be.

Anne Sexton: Az őrület évére
(Szlukovényi Katalin fordítása)

A piszkos kisfiú

A családom szerint megbolondultam, mert elhatároztam, hogy Constituciónba fogok költözni, apai nagyszüleim családi házába. A ház maga egy hatalmas kőtömeg, zöldre festett, art deco elemekkel tarkított vaskapui a Virreyes utcára nyílnak, az antik mozaikok már annyira megkoptak a padlóján, hogy ha netán eszembe jutna viasszal fölkenni, garantáltan korcsolyapálya lenne belőle. Én persze mindig is imádtam azt a házat; amikor kiadták ügyvédi irodának, még kislány koromban, emlékszem, mennyire bosszantott, mennyire hiányoztak azok a hatalmas ablakú szobái, a titkos kerttel felérő belső udvara, és mennyire kiábrándító volt, hogy amikor elmentem a kapu előtt, és már nem mehettem be rajta szabadon. Nem is a nagyapám hiányzott, az a halk szavú férfi, aki alig mosolygott és sosem játszott velem. Nem is sírtam, amikor meghalt. Sokkal jobban sírtam, amikor a halála után elvesztettük a házat, néhány évre legalábbis.

Az ügyvédek után egy fogorvoscsapat jött, végül pedig egy utazási magazin szerkesztősége bérelte ki, ám azok még két évet sem bírtak ki ott, bezártak. A ház szép volt, kényelmes, és a korához képest egészen jó állapotú, de már senki sem akart abba a városnegyedbe költözni, vagy csak nagyon kevesen. Az utazási magazin is csak azért ment oda, mert az akkori viszonyokhoz képest nagyon olcsó volt a ház bérleti díja. De ez sem mentette meg őket a gyors összeomlástól, és nyilván az sem javított a helyzetükön, hogy kirabolták az irodájukat: elvitték az összes számítógépet, a mikrohullámú sütőt, még a nehéz fénymásolójukat is.

A Constitución a vasútállomás városnegyede, ahová a délről érkező vonatok futnak be. A 19. században ott lakott a Buenos Aires-i arisztokrácia, még abból az időből valók ezek a házak, amilyen a családomé is – de sokkal többet átalakítottak szállodává vagy öregotthonná, ha épp nem pusztulófélben vannak a vasútállomás túloldalán, Barracasban. 1887-ben az arisztokrata családok a sárgaláz elől észak felé menekültek a városból. Csak kevesen tértek vissza, alig egy-egy család szinte. Az évek folyamán a gazdag kereskedőcsaládok, mint a nagyapámé, vízköpőkkel, bronzkopogtatókkal felszerelt kőházat tudtak vásárolni maguknak. A negyed azonban továbbra is a menekülés, az elhagyatottság, a számkivetettség bélyegét viselte magán.

És csak egyre rosszabb a helyzet.

De ha az ember feltalálja magát, ha kiismeri az ottani erőviszonyokat, ha ismeri a forgatókönyveket, akkor nem annyira veszélyes. Én például tudom, hogy ha pénteken este megjelenek a Garay téren, könnyen belecsöppenhetek a legkülönbözőbb bandák csetepatéjába: a Ceballos utcai minidílerekkel, akik védik a területüket a többi területfoglalótól és üldözik örökös adósaikat; az agyatlan drogosokkal, akik mindenen fölkapják a vizet, és válaszképpen üvegekkel támadnak; a részeg és fáradt transzvesztiták szintén védik a placcukat. Tudom, ha gyalog megyek haza a sugárúton, akkor sokkalta inkább fenyeget a veszély, hogy kirabolnak, mint ha a Solís utcán mennék, még akkor is, ha a sugárút rendesen ki van világítva, a Solís utca meg sötét, mert kevés az utcai lámpa, sok össze van törve; ismerni kell a városnegyedet, ha ilyen stratégiákat akarunk kidolgozni magunknak. Kétszer raboltak ki a sugárúton, mind a kétszer fiúk, futva mentek el mellettem, kitépték a kezemből a táskámat, engem meg lerántottak a földre. Először feljelentést tettem a rendőrségen; másodszor már tudtam, hogy fölösleges, mert a rendőrség hagyja, hogy a sugárúton raboljanak, az autópálya fölötti híd a határvonal – három utcasaroknyi szabad területük van –, cserébe a szívességekért, amit nekik tesznek azok a kamasz fiúk. Van néhány módszer arra, hogy hogyan lehet nyugodtan közlekedni ebben a negyedben, és én tökéletesen tudom is alkalmazni őket, persze világos, hogy mindig történhet nem várt esemény. A lényeg, hogy ne féljen az ember, hogy okvetlenül legyen néhány befolyásos barátja, hogy köszönjön az ottani embereknek, még ha azok bűnözők is – főleg akkor, ha bűnözők –, hogy emelt fővel és nyitott szemmel járjon.

Én szeretem ezt a városnegyedet. Senki nem érti, miért. Én igen: mert pontosnak és merésznek, ébernek érezhetem benne magamat. Nem sok Constituciónhoz mérhető hely akad ebben a városban, amely – a külvárosi szegénynegyedeket, a villákat leszámítva – élménydúsabb, szerethetőbb, intenzívebb és hatalmasabb, viszont könnyű benne élni. Constitución nem könnyű, ámde szép, az összes szegletével, melyet hajdanán leginkább a luxus jellemzett; ilyenek az elhagyott templomok, melyekbe hitetlenek költöztek, akik azt sem tudják, hogy ezek között a falak között valamikor öreg isteneket dicsőítettek a hívek.

Az utcán is sok ember él. Nem olyan rengeteg, mint jó két kilométerre a házam kapujától, a Kongresszus téren, ahol valóságos tábor van, pont szemben a törvényhozás épületeivel, csakhogy ott nagy ívben tesznek rá, pedig elég szembeszökő a látvány; minden este önkéntes csapatok váltják egymást, ennivalót hordanak az embereknek, ellenőrzik a gyerekek egészségi állapotát, nyáron gyapjútakarót, télen meg friss vizet osztanak nekik. Constituciónban az utcán élők sokkal elhagyatottabbak, ritkán érkezik bárki is hozzájuk. A házammal szemben az egyik sarkon, ahol régen élelmiszerüzlet volt, és befalazták az ajtókat, ablakokat, hogy ne tudjanak bemenni, most egy fiatal édesanya lakik a kisfiával. Pár hónapos terhes, bár itt a városnegyed drogos édesanyáinál sosem lehet tudni, annyira vékonyak mind. A fia lehet úgy ötéves, iskolába nem jár, egész nap a földalattin kéreget, Szent Expeditus-képeket ad cserébe a fillérekért. Onnan tudom, hogy egyik este, amikor jöttem haza a városból, láttam az egyik földalattikocsiban. Nagyon nyomasztó, ahogyan dolgozik: miután odaadja a szentképet az utasnak, kézfogásra nyújtja a piszkos, kicsi kezét. Az utas leplezi a szánakozást, az utálkozást, a fiú ugyanis piszkos is, büdös is; azt viszont sosem láttam, hogy valaki akkora együttérzést tanúsítana iránta, hogy magával vinné onnan a földalattiból, otthon megfürdetné, és hívná a szociális gondozókat. Az emberek kezet nyújtanak neki, és megveszik tőle a szentképet. A kisfiú mindig összevont szemöldökkel jár, és amikor beszél, eltorzítja a hangját; általában meg van fázva, időnként dohányzik is a többi földalattis vagy constitucióni fiúval.

Egyik este együtt mentünk az állomástól hazáig. Nem szólt hozzám, csak jött mellettem. Föltettem neki néhány ostoba kérdést, hány éves, hogy hívják; nem válaszolt. Nem foghattam rá, hogy kedves, aranyos fiú. A házam kapujához érve viszont elköszönt.

– Viszlát, szomszédasszony! – bökte oda.

– Viszlát, szomszéd! – feleltem.

A három rozzant matrac, amin a piszkos kisfiú alszik az anyjával, egymásra rakva is olyan magas, mint egy normál tábori ágy. Az édesanya fekete szemeteszsákokban tárolja a kevés ruhájukat, és van még egy dugig töltött hátizsákja is, még nem tudtam megfejteni, hogy abban mit tárol. Ő maga sosem mozdul el a sarokról, gyászos, monoton hangon ott kunyerál pénzt. Az édesanya nem tetszik nekem. Nemcsak azért, mert felelőtlen, pacót, heroinpasztát szív, hullik a hamuja a terhes hasára, meg hogy nem bánik kedvesen a fiával, a piszkos kisfiúval, én legalábbis sose láttam. Van még valami, ami nem tetszik nekem benne. Mondtam is Lala barátnőmnek, amikor a hajamat vágta náluk a legutóbbi hétfői munkaszüneti napon. Lala fodrász, de már egy ideje nem dolgozik szalonban: azt mondja, nem bírja a főnököket. Többet keres, nyugodtabban van otthon, a lakásában. Lala lakásában kicsit problémás a fodrászkodás. A meleg víz például nem jön folyamatosan, mert fertelmesen rosszul működik a gázbojlere, úgyhogy amikor festés után mossa a hajamat, időnként olyan hideg víz zúdul a fejemre, hogy kiabálnom kell. Ő meg erre fölhúzza a szemöldökét, és méltatlankodva meséli, hogy minden vízvezeték-szerelő átveri, egyre többet kérnek, és sosem jönnek vissza, amikor megígérik. El is hiszem neki.

Anyám, az a nő egy szörnyeteg – szól hátra, közben meg majd’ leégeti a fejbőrömet a rozoga hajszárítójával. Az is fáj, amikor hosszú ujjaival a hajfürtjeim között babrál. Már jó pár éve, hogy Lala eldöntötte, hogy nő lesz és brazil, pedig férfinak és uruguayinak született. Most ő a legjobb transzvesztita fodrásznő a kerületben, és már nem dolgozik prostiként; nagyon jól jött neki ez a fölvett portugál akcentus, amikor még kurvaként működött az utcán, de most már semmi értelme. Igaz, annyira megszokta, hogy néha a telefonba is portugálul szól bele, meg akkor is, amikor dühös, és égnek emelt karokkal Pomba Girához, a saját, külön bejáratú házi szelleméhez fohászkodik bosszúért vagy irgalomért. Egy kisebb házi oltárt is berendezett neki a nappali sarkában, ahol hajat vág, közvetlenül a számítógép mellett, mert folyamatosan megy rajta a chat.

– Szóval te is úgy látod, hogy egy szörnyeteg.

– Kiráz a hideg tőle, kisanyám. Talán meg van átkozva, tudom is én.

– Miből gondolod?

– Én nem mondok semmit. De itt a kerületben azt állítják, hogy pénzért bármire hajlandó, még a boszorkánymesterek gyűléseire is eljár.

– Jaj, Lala, nehogy már! Nincsenek is boszorkánymesterek.

Megrántotta a hajamat, szerintem nem szándékosan, de utána elnézést kért. Akkor mégiscsak szándékos volt.

– Mit tudhatsz te arról, hogy mi megy itt nagyban, kisanyám! Itt laksz ugyan, de te nem ezen a földön jársz.

Van némi igazság abban, amit mond, bár nem esik jól hallani, zavar, hogy ilyen őszintén helyre tesz engem, a középosztálybeli nőt, aki azt hiszi, nagymenő, amiért eldöntötte, hogy Buenos Aires legveszélyesebb városnegyedébe költözik. Sóhajtok.

– Igazad van, Lala. Én csak annyit mondok, az a nő ott lakik velem szemben, állandóan ott is van. Nem mozdul el a matracról.

– Te sokáig dolgozol, nem tudhatod, mit csinál. Éjjel sem járkálsz utána. Ebben a negyedben, anyám, az emberek olyan izében közlekednek… hogy is mondják ezt? Észre sem veszed, és már megtámadtak.

– Inkognitóban?

– Ez az! Irigylésre méltó a szókincse, nem igaz, Sarita? Nem piskóta ez a lány!

Sarita már vagy tizenöt perce várja, hogy Lala végezzen velem, de nem zavarja, hogy várni kell. Képes újságokat lapozgat. Sarita fiatal transzvesztita, a Solís utcán strichel, és nagyon szép.

– Meséld csak el neki, Sarita, meséld el neki, amit nekem is meséltél.

De Sarita olyan grimaszt vág, mint egy némafilmsztár, nincs kedve mesélni. Jobb is. Nem akarom a városnegyed rémtörténeteit hallani, annyira valószínűtlen, de mégis hihető mind, hogy nem is érzem ijesztőnek őket; nappal legalábbis nem. Éjjel, mikor igyekszem behozni a munkahelyi lemaradásaimat, és fönnmaradok, de csöndben, hogy koncentrálni tudjak, időnként eszembe jutnak történetek, amiket suttogva mesélnek. Olyankor megnézem, hogy jól be van-e zárva az utcai kapu meg az erkélyajtó. Néha még az utcára is kilesek, főleg a sarok irányába, ahol a piszkos kisfiú alszik az anyjával, teljes nyugalomban, mint a névtelen halottak.

Egyik este, miután megvacsoráztam, csöngettek. Fura volt: ilyen későn nem szokott jönni látogató. Kivéve Lalát, ő, ha egyedül érzi magát, esténként néha átjön, és szomorú mexikói rancherákat hallgatunk, meg whiskyt iszunk. Kinéztem az ablakon, hogy ki az – ebben a városnegyedben senki nem nyit elsőre ajtót, ha éjféltájban csöngetnek –, láttam, hogy a piszkos kisfiú. Szaladtam a kulcsomért, és beengedtem. Sírhatott, látszottak a könnytől világos barázdák a maszatos arcán. Futva jött be, de az étkező ajtajában megtorpant, mintha engedélyre várna. Vagy mintha félne beljebb jönni.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Anyukám nem jött vissza – felelte.

Most nem volt durva a hangja, de nem is úgy csengett, mint egy ötéves kisfiúé.

– Egyedül hagyott?

Bólintott, hogy igen.

– Félsz?

– Éhes vagyok – vágta rá. Félhetett is, de ahhoz már kellőképpen megedződött, hogy ne vallja be egy idegen előtt, akinek ráadásul háza is van, szép, nagy háza, pontosan szemben az ő nyomorúságos fekhelyükkel.

– Na, gyere be! – biztattam. – Gyere!

Mezítláb volt. Amikor utoljára láttam, viszonylag új cipő volt a lábán. Talán levetette, ó melege lehetett benne? Vagy valaki éjjel lelopta a lábáról? Nem akartam faggatni. Leültettem a konyhában, és betettem a sütőbe egy kis rizst meg csirkét. Amíg melegedett, a várakozás idejére megkentem neki sajttal egy szelet jófajta házikenyeret. Úgy evett, hogy közben végig engem nézett, nagyon komolyan, nyugodtan. Éhes volt, de nem volt kiéhezve.

– Hová ment anyukád?

Megvonta a vállát.

– Gyakran elmegy?

Megint megvonta a vállát. Legszívesebben megráztam volna, aztán elszégyelltem magamat. Segítségre van szüksége; nem feltétlenül az én beteges kíváncsiságomat kell kielégítenie. De valami mégis dühített a némaságában. Azt szerettem volna, ha kedves, aranyos kisfiú, és nem ilyen mogorva, piszkos, aki lassan eszi a rizst meg a csirkét, minden falatot megízlel, és böfög, miután megissza a pohár Coca-Colát; azt bezzeg mohón itta, kért is utána még egy pohárral. Nem volt otthon semmi sütemény, amit adhattam volna neki, de gondoltam, a sugárúton valószínűleg még nyitva van a cukrászda, nyáron még éjfél után is kiszolgálják ott az embert. Kérdeztem, akar-e cukrászdába menni, azt felelte, igen, és el is mosolyodott, amitől teljesen megváltozott az arca; nagyon apró fogai voltak, az egyik éppen ki akart esni. Kicsit féltem kimenni az utcára ilyen későn, ráadásul a sugárút felé, de a cukrászda semleges területnek számított, szinte sosem történt ott lopás vagy verekedés.

Pénztárcát nem vittem magammal, a nadrágom zsebébe tettem valamennyi pénzt. Az utcán a piszkos kisfiú nyújtotta a kezét, de nem olyan közönyösen, ahogyan a földalattin szokott elköszönni az utasoktól, akik vettek tőle szentképet. Erősen szorította a kezemet, talán még mindig tartott az ijedtsége. Átmentünk az úton: továbbra is üres volt a matrac, amin az anyjával szoktak aludni. A hátizsák sem volt ott: vagy az anyja vitte el, vagy valaki ellopta, amikor őrizetlenül ott találta.

Háromsaroknyi utat kellett megtennünk a cukrászdáig, és a Ceballos utcát választottam: elég fura, éjszakánként néha nyugodt és csendes is tud lenni. A nem kimondottan manöken alkatú, kövérkésebb vagy öregebb transzvesztiták ezt az utcát választják munkaterületüknek. Sajnáltam, hogy nincsen kisebb cipőm, amit ráadhattam volna a piszkos kisfiúra, mert a járdán mindig akad törött üveg, üvegcserép, nem szerettem volna, ha belelép és megvágja a lábát. De nagy biztonsággal járt mezítláb, már megszokta. Akkor éjjel a háromsaroknyi területen szinte alig akadt transzvesztita, viszont tele volt az utca rögtönzött oltárokkal. Eszembe jutott, minek a tiszteletére: január 8. volt, Gauchito Gil napja. Corrientes tartomány népszerű szentjét az egész országban tisztelik, főleg a szegény negyedekben – bár az egész városban, még a temetőkben is állítanak oltárt neki. A legenda szerint Antonio Gilt a XIX. század végén gyilkolták meg, mert dezertált a hadseregből: egy rendőr ölte meg; felakasztotta egy fára és lefejezte. Halála előtt a dezertőr gaucho azt mondta neki: „Ha azt akarod, hogy a fiad meggyógyuljon, imádkozz értem.” A rendőr imádkozott, mert a fia nagyon beteg volt. És a fiú meggyógyult. Akkor a rendőr levágta Antonio Gilt a fáról, eltemette, és szentélyt emelt neki azon a helyen, ahol elvérzett. A szentély még ma is áll, nyaranta ezrek látogatnak el hozzá.

Azon vettem észre magamat, hogy mesélem a piszkos kisfiúnak a csodatévő gaucho történetét, és megállunk egy rögtönzött oltár előtt. A sátorban a szent gipszmása, égszínkék ingben, piros kendővel a nyakában, fején piros fejpánttal, háta mögött szintén piros kereszttel. Még több piros vászon meg egy kicsi piros zászló is volt ott: a vér, az igazságtalanság, a lefejezés emlékezete. De semmi komor vagy baljós hangulat. A gaucho szerencsét hoz, gyógyít és segít, viszont nem kér sokat cserébe, épp csak annyit, hogy így emlékezzenek meg róla, no meg időnként egy kis alkoholt. Vagy hogy zarándokoljanak el hozzá a Corrientes tartományban található Mercedesbe, ötven fok melegben, gyalog, busszal vagy lóháton, mindenfelől, még Patagóniából is. Ahogy égtek a gaucho körül a gyertyák, a félhomályban úgy látszott, mintha pislogna. Meggyújtottam neki egyet azok közül, amik elaludtak, és a gyertya lángjával cigarettára is gyújtottam. A piszkos kisfiú egyből nyugtalan lett.

– Mindjárt megyünk a cukrászdába – mondtam neki. De nem ez volt a baj.

– A gaucho jó – szólalt meg. – De az a másik nem.

Halkan mondta, közben a gyertyákat nézte.

– Milyen másik? – kérdeztem.

– A csontváz – felelte. – Odaát csontvázak vannak.

Nálunk itt a városnegyedben az „odaát” a vasútállomáson túli részre vonatkozik, túl a síneken, ahol a vágányok meg a töltés már délnek veszik az irányt. Ott szoktak feltünedezni rögtönzött oltárok a Gauchito Gilnél sokkal kevésbé kedves szenteknek. Tudom, Lala is szokott vinni fogadalmi ajándékot a töltéshez Pomba Girának – mindig nappal, mert máskor veszélyes lehet –, színes tányérokat, boltban vásárolt csirkét, mert ő képtelen levágni egy tyúkot. Ő mesélte, hogy „odaát” egy csomó Szent Halál van, vagyis ilyen oltárok kicsi csontváz szenttel, piros meg fekete gyertyákkal.

– De nem rossz ám ez a szent – fordultam a piszkos kisfiúhoz, ő meg nézett rám tágra nyitott szemmel, mintha valami képtelenséget mondanék neki. – Rosszat is tud tenni, ha azt kérik tőle, de a legtöbben nem csúnya dolgot, hanem védelmet kérnek tőle. Anyukád el szokott vinni odaátra? – kérdeztem.

– Igen, de néha egyedül megyek – felelte. Aztán megrángatta a karomat, hogy menjünk már a cukrászdába.

Nagyon meleg volt. Ragadt a járda a cukrászda előtt, csoroghatott rá bőven a megolvadt fagylalt; arra gondoltam, ez a piszkos kisfiú most mezítláb belemegy, és újabb koszréteget visz a lábára. Berohant, és a régi hangján kért egy nagy adag karamell-csokoládé fagylaltot. Én nem kértem semmit. A meleg elvette az étvágyamat, és fogalmam sem volt, mihez kezdjek a kisfiúval, ha nem kerül elő az édesanyja. Vigyem be a rendőrségre? A kórházba? Vigyem haza, és maradjon nálam, amíg az anyja elő nem kerül? Vajon létezik ebben a városban szociális szolgálat? Létezni létezik, van is egy számuk, amit télen lehet hívni, ha nagy hidegben utcán hajléktalant látunk. De ennél többet nemigen tudtam róluk. Miközben a piszkos kisfiú az ujjáról nyalogatta le a rácsorgó fagylaltot, rádöbbentem, hogy mennyire nem törődöm az emberekkel, mennyire természetesnek vettem mindig az ilyen szerencsétlen sorsokat.

Mikor a piszkos kisfiú megette a fagylaltját, fölállt a padról, amin addig ültünk, és elindult a sarok felé, ahol az anyjával élt, jóformán ügyet sem vetett már rám. Elindultam utána. Az utca nagyon sötét volt, elment az áram; ilyen melegben éjszaka gyakran előfordult. Mindenesetre az autók lámpáinak fényében elég jól láttam; a kisfiút is megvilágították, a szurokfekete lábát, a rögtönzött oltárok gyertyáit is. Odaértünk a sarokra, de útközben már nem nyújtotta a kezét, nem is szólt hozzám.

Az anyja ott volt már a matracon. Mint általában a drogosoknak, neki sem volt hőérzékelése, vastag polárfelsőt viselt, kapucnija a fejére húzva, mintha esne az eső. Hatalmas, meztelen hasa kilátszott alóla, a pólója sem takarta el. A piszkos kisfiú köszönt neki, és leült a matracra. Semmi mást nem mondott.

A nő dühös lett. Acsarkodva elindult felém, nem tudom másképpen leírni a hangot, a kutyámat juttatta eszembe, amikor eltépte a láncát, és őrült fájdalmai voltak, de már nem nyüszített, hanem acsarkodott.

– Hová vitted, te rohadék? Mit akarsz vele csinálni, he? Eszedbe ne jusson kezet emelni a fiamra!

Olyan közel jött hozzám, hogy az összes fogát láttam egyenként, láttam a vérző ínyét, a pipával összeégetett ajkát, éreztem a kátrányszagot a leheletében.

– Vettem neki egy fagylaltot – kiáltottam, és hátrálni kezdtem, amint észrevettem, hogy egy törött üveget tart a kezében, és azzal akar nekem támadni.

– Kotródj innen, vagy megváglak vele, te szemétláda!

A piszkos kisfiú a földet bámulta, mintha mi sem történt volna, mintha nem is ismerne bennünket, sem az anyját, sem engemet. Megharagudtam rá. Micsoda egy hálátlan fajzat, gondoltam, azzal elrohantam. Amilyen gyorsan csak tudtam, bent termettem, bár a kezem még remegett, nehezen találtam meg a kulcsomat. Felgyújtottam az összes villanyt. Nálunk szerencsére nem ment el az áram. Attól féltem, hogy a nő majd rám küld valakit, hogy verjen meg; nem tudtam, mi járhat a fejében, nem tudtam, milyen barátai vannak itt a környéken, semmit nem tudtam róla. Egy idő múltán aztán fölmentem az emeletre, kilestem az erkélyen. A nő hanyatt feküdt, cigarettázott. A piszkos kisfiú mintha már elaludt volna mellette. Fogtam egy könyvet, meg egy pohár vizet, lefeküdtem, de nem tudtam olvasni, a tévére sem tudtam figyelni; ha bekapcsoltam a ventilátort, még nyomasztóbbnak éreztem tőle a hőséget, csak keverte a meleg levegőt és elnyomta az utcazajt.

Másnap, mielőtt elindultam dolgozni, rávettem magam, és megreggeliztem. Már fullasztó hőség volt, pedig még alig jött fel a nap. Mikor becsuktam a kaput, az első dolog, amit észrevettem, hogy nincs ott a matrac a szemközti sarkon. Semmi nem maradt ott a piszkos kisfiú meg az anyja helyén, még egy szatyrot vagy egy foltot, egy cigarettacsikket sem hagytak ott maguk után. Semmit. Mintha ott sem lettek volna.

Egy hétre rá, hogy a piszkos kisfiú eltűnt az anyjával együtt, találtak egy holttestet. Jövök haza a munkából a melegtől dagadt lábammal, már az jár a fejemben, milyen jó lesz majd otthon, a tágas tereimben, ahol a vastag falú kőház még a legpokolibb hőségben sem forrósodik föl, és látom ám, hogy az utcánkban nagy a felfordulás, három rendőrautó, kihúzva a sárga szalag, amivel a bűntények helyszínét szokták elzárni, közvetlenül az elválasztószalag körül pedig rengeteg ember. Nem telt sok időbe, hamar észrevettem Lalát, fehér magas sarkú cipőjében, aranyozott hajkarikájával; olyan ideges volt, hogy a műszempilláját is elfelejtette föltenni a bal szemére; úgy nézett felemás arcával, mintha egyik felére lebénult volna.

– Mi történt?

– Egy kisgyereket találtak.

– Holtan?

– Na mégis. Lefejezték! Van kábeltévéd, aranyom?

Lalánál kikapcsolták az áramot, mert már jó néhány hónap hátralékban volt. Bementünk hozzám, fölfeküdtünk az ágyra tévét nézni, a mennyezeten a ventilátor veszedelmesen gyors forgásba kezdett, közben az erkélyajtót nyitva hagytuk, hátha hallunk valami figyelemre méltót az utcáról. Tettem az ágyra tálcán egy korsó jéghideg narancslevet, Lala pedig a távirányítót nyomkodta. Különös érzés viszontlátni a városnegyedünket a képernyőn, az ablakon keresztül hallani a rohangáló újságírókat, kinézni és ott látni a különböző tévécsatornák közvetítőkocsiját. Különös volt a döntésünk is, hogy a televízióból értesüljünk a bűntény részleteiről, de mind a ketten ismertük jól a városnegyed erőviszonyait: senki sem fog beszélni, tényleg nem, az első napokban legalábbis. Először jön a hallgatás, hátha a bűntényben érintettek közül valaki lojalitást érdemel. Még ha ilyen szörnyű gyermekgyilkosságról van is szó. Először mindenki lakatot tesz a szájára. Egy-két hét után aztán jöhetnek a történetek. De most még nem. Ez itt még a tévé ideje.

Korábban, este nyolc körül, amikor Lalával nekivágtunk a hosszúra nyúló estének – amely narancslével indult, pizzával és sörrel folytatódott, aztán a whiskyvel végződött; azt az üveget bontottam ki, amit apámtól kaptam –, a híradások még meglehetősen szűkszavúak voltak: a Solís utcai használaton kívüli parkolóban egy kisfiú holttestére bukkantak. Levágták a fejét. Aztán odatették a holtteste mellé.

Tíz órakor már azt is megtudtuk, hogy a fejét csontig lekopasztották, és hajat sehol nem találtak a környéken. Továbbá azt is, hogy a szemhéját levarrták, a nyelve pedig el volt harapva – nem lehetett tudni, hogy a kisfiú maga harapta-e el, vagy valaki más tette.

A hírműsorok egész álló éjjel közvetítették értesüléseiket, újabb újságírók bukkantak fel, élőben közvetítettek az utcáról. A rendőrök, mint általában, semmit nem mondtak a kamerába, viszont folyamatosan tájékoztatták a sajtót. Éjfélig még senki nem jelentkezett a holttestért. Azt is megtudtuk, hogy a kisfiút megkínozták: több helyen cigarettát nyomtak el rajta. Szexuális bűncselekmény gyanúja is fölmerült, ezt meg is erősítették hajnali kettő körül, mikor az első igazságügyi orvosszakértői jelentések kiszivárogtak.

És mindaddig senki nem jelentkezett a holttestért. Egyetlen családtag sem. Sem az anyja, sem az apja, sem a testvére, sem a nagynénje, nagybátyja, sem az unokatestvérei, sem a szomszédjai, sem az ismerősei. Senki.

A televíziós híradások szerint a lefejezett kisfiú öt-hét év között lehetett, nehéz lett volna megállapítani, mert még életében meglehetősen alultáplált volt.

– Én szeretném megnézni – mondtam Lalának.

– Te megőrültél? Hogy mutatnának meg neked egy lefejezett kisgyereket? Mit akarsz rajta nézni? Micsoda morbid ötlet! Te mindig is ilyen kis szörnyeteg voltál, a Virreyes utcai palota beteges grófnője.

– Lala, az a helyzet, hogy szerintem én ismerem.

– Kicsodát? Azt a gyereket?

Mondtam, hogy igen, és sírva fakadtam. Igaz, részeg voltam, de biztosra vettem, hogy a piszkos kisfiú az a lefejezett kisfiú. Elmeséltem Lalának, hogy mi történt akkor este, amikor a kisfiú becsöngetett hozzám. Hogy én miért nem vigyáztam rá, miért nem jártam utána, hogyan lehetne elvetetni az anyjától, vagy legalább fürdettem volna meg! Igaz, szép nagy, antik fürdőkádam van, de alig használom, csak gyorsan lezuhanyozok benne, igen ritkán fordul elő, hogy teleengedem vízzel és bele is fekszem, miért, miért nem csutakoltam le róla a koszt legalább? Vagy tudom is én, vehettem volna neki egy kiskacsát, meg szappanbuborék-fújót, amivel játszhatott volna. Nyugodtan megfürdethettem volna, utána is mehettünk volna fagylaltot enni. És igen, bár késő volt, de a városban van olyan hipermarket, ami sosem zár be, lábbelit is árulnak benne, vehettem volna neki egy pár cipőt, jaj, hogy hagyhattam, hogy éjjel mezítláb menjen azokon a sötét utcákon? Nem lett volna szabad visszaengednem az anyjához. Mikor az a nő az üveggel fenyegetőzött, ki kellett volna hívnom a rendőrséget, hogy tartóztassák le, nekem meg magamhoz kellett volna venni a kisfiút, vagy segíthettem volna, hogy örökbe fogadhassa egy család, akik hajlandóak lennének rá. De nem. Én megharagudtam rá, amiért hálátlan volt, amiért nem védett meg az anyjával szemben. Megharagudtam egy rémült kisgyerekre, egy drogos anya gyermekére, egy ötéves kisfiúra, aki az utcán él!

Aki az utcán élt, mert most már nem él, meghalt, lefejezték!

Lala tartotta a fejemet, amíg hánytam a vécében, aztán elment, vett fájdalomcsillapítót a fejfájásomra. Én a részegségtől is, az ijedségtől is hánytam, meg azért is, mert biztos voltam benne, hogy a piszkos kisfiú az, akit megerőszakoltak és lefejeztek egy parkolóban, ki tudja, miért.

– Lala, miért tették ezt vele? – kérdeztem, miközben Lala erős karjában feküdtem összegömbölyödve, ismét az ágyon, miközben mind a ketten szép lassan szívtuk a hajnali cigarettánkat.

– Hercegnőm, én nem tudhatom, a te kisfiúd-e, akit megöltek, de ha már nyitva lesz az ügyészség, bemegyünk, hogy megnyugodjál.

– Elkísérsz?

– Természetesen.

– De Lala, miért tették ezt vele?

Lala elnyomta a cigarettáját egy tányéron, ami ott maradt az ágy mellett, és töltött magának még egy pohár whiskyt. Öntött bele Coca-Colát, és a jeget az ujjával keverte el benne.

– Én nem hiszem, hogy a te kisfiúd volt. Ezt, akit megöltek, ezt… Ez egy kéjgyilkosság volt. Üzentek vele valakinek.

– A díler bosszúja?

– Így csak a nepperek ölnek.

Elhallgattunk. Elfogott a félsz. Hát Constituciónban is vannak ilyen nepperek? Mint amilyenekről elképedve olvastam, hogy Mexikóban tíz fej nélküli holttestet találtak felakasztva egy hídra, hatnak a fejét egy autóból dobták ki a törvényszék épületének lépcsőjére; egy tömegsírban hetvenhárom halottat találtak, némelyiknek a feje, másiknak meg a karja hiányzott? Lala csöndben szívta a cigarettáját, és beállította az ébresztőórát. Elhatároztam, hogy nem megyek be az irodába, rohanok egyenesen az ügyészségre, és elmondok mindent, amit a piszkos kisfiúról tudok.

Reggel még mindig fájt a fejem, főztem két személyre kávét: Lalának is, nekem is. Lala megkérdezte, bemehet-e a fürdőszobába, és amint meghallottam a zuhany hangját, tudtam, hogy legalább egy óra, amíg kijön onnan. Megint bekapcsoltam a televíziót: a híradóban nem mondtak semmi lényeges információt. Az interneten sem remélhettem újat, ott amúgy is leginkább a rémhírterjesztés meg az őrület burjánzik.

A reggeli hírekben bemondták, hogy jelentkezett egy nő a lefejezett kisfiúért. Egy Nora nevezetű nő, aki családtagjai kíséretében és egy újszülött csecsemővel a karján jelent meg a hullaházban. Amint meghallottam, hogy „egy újszülött csecsemővel”, nagyot dobbant a szívem. Szóval mégiscsak a piszkos kisfiú. Hát ezért nem jelentkezett az anyja előbb a kisfiúért, mert – micsoda véletlen egybeesés – pont a bűntény éjszakáján szült. Ez a magyarázat. A piszkos kisfiú egyedül maradt, amíg az anyja szült, és akkor…

És akkor mi történt? Ha ez üzenet volt, ha bosszú, akkor nyilván nem annak a szegény nőnek szólt, aki annyi éjszakán át aludt itt velem szemben, annak a drogos lánynak, aki aligha lehetett húszévesnél idősebb. Talán inkább az apának, igen, az apának szólhatott. Vajon ki lehet a piszkos kisfiú apja?

És ekkor, mint az őrült, megiramodtak az operatőrök, a fotósok, a tudósítókba beleszorult a lélegzet, mindenki megrohanta az ügyészségről kifele tartó nőt: „Nora, Nora, mit gondol, ki tehette ezt a kis Nachóval?” – kérdezték ordítva.

– Szóval Nacho volt a neve – mondtam suttogva.

És egyszeriben ott is termett a képernyőn, ott volt előttem premier plánban a síró, jajveszékelő Nora. De nem a piszkos kisfiú édesanyja volt, hanem egy másik asszony. Egy harminc körüli nő, már őszülő, barna bőrű, nagyon kövér, nyilván a terhesség alatt fölszedett kilói miatt. Szinte a szöges ellentéte a piszkos kisfiú édesanyjának.

Nem lehetett érteni, mit kiabál. Majdnem elesett. Valaki hátulról megtámogatta, biztos a nővére lehetett. Átkapcsoltam egy másik csatornára, de mindegyik ugyanezt mutatta, egészen addig kiabált az asszony, amíg egy rendőr oda nem lépett a mikrofonok meg a nő közé, és közben a járőrkocsi is odaért, amivel aztán elvitték. Sok újdonság volt. El is meséltem mindent Lalának a vécén ülve, miközben ő borotválkozott, a sminkjét rendezte, összefogta a haját a vastag karikájával.

[…]

Tartalom

A piszkos kisfiú

A Fogadó

Mérgező évek

Adela háza

Pablito kalapácsa koppan, avagy a Lapátfülű Törpe újra felbukkan

Pókháló

Tanév végén

Semmi hús nem lesz rajtunk

A szomszéd udvar

A fekete víz mélyén

Zöld, piros, narancssárga

A tűz martaléka