A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Book of Dragons: An Anthology, edited by Jonathan Strahan

Harper Voyager, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020, New York

Fordította: Ballai Mária, Galamb Zoltán, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Körmendi Ágnes, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Till Katalin, Varró Attila

Borítógrafika: Antonello Venditti

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kovács Mária

Korrektúra: Kótai Kata, Váczy Ludmilla, Török Mária

THE BOOK OF DRAGONS

Introduction and collection copyright © 2020 by Jonathan Strahan

All rights reserved.

Cover illustration copyright © Antonello Venditti

Hungarian translation © Ballai Mária, Galamb Zoltán, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Körmendi Ágnes, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, Sárpátki Ádám, Till Katalin, Varró Attila, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

További copyright információk a könyv végén találhatók.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-170-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Jessicának és Sophie-nak,
Jasmine hercegnő és legjobb barátja, Marmaduke emlékére,
és minden sárkánynak, aki segített
biztonságban tudni az álmainkat.

TARTALOMJEGYZÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETŐ

Roboz Gábor fordítása

Jane Yolen

Mit mond nekünk a hősiesség

Körmendi Ágnes fordítása

Elle Katharine White

Beiratkozás

Ballai Mária fordítása

Zen Cho

Hikayat Sri Bujang, avagy a Naga bölcs meséje

Varró Attila fordítása

Daniel Abraham

Yuli

Galamb Zoltán fordítása

Ken Liu

Leheletnyi kék

Juhász Viktor fordítása

Jo Walton

Nídhögg

Körmendi Ágnes fordítása

Brooke Bolander

Ahol a folyó betonná dermed

Kemenes Iván fordítása

K. J. Parker

Élőhely

Roboz Gábor fordítása

Ellen Klages

Bárányhimlő

Till Katalin fordítása

R. F. Kuang

A kilenckanyarulatú folyó

Ballai Mária fordítása

Kelly Barnhill

Lucky sárkánya

Miks-Rédai Viktória fordítása

Beth Cato

Sárkányt csinálok magamból

Kleinheincz Csilla fordítása

J Y Yang

A száműzetés

Galamb Zoltán fordítása

Peter S. Beagle

Kivéve szombaton

Kleinheincz Csilla fordítása

Kelly Robson

La Vitesse

Miks-Rédai Viktória fordítása

Amal El-Mohtar

Egy végső lovagnő szerelméhez és ellenfeléhez

Körmendi Ágnes fordítása

Kate Elliott

A hosszú menetelés

Till Katalin fordítása

Garth Nix

Faragj nekem újabb tollat, Fitz mester

Kleinheincz Csilla fordítása

Seanan McGuire

Kincs

Miks-Rédai Viktória fordítása

C. S. E. Cooney

Lirr sárkánygyíkja

Körmendi Ágnes fordítása

Aliette de Bodard

Az utolsó vadászat

Kleinheincz Csilla fordítása

Ann Leckie & Rachel Swirsky

Folytatjuk

Kleinheincz Csilla fordítása

Todd McCaffrey

Kismadár könyörgése

Sárpátki Ádám fordítása

Theodora Goss

A sárkányok

Kleinheincz Csilla fordítása

Michael Swanwick

Sárkányölő

Kemenes Iván fordítása

Patricia A. McKillip

Álcázás

Varró Attila fordítása

Sarah Gailey

A sárkányról nem beszélünk

Roboz Gábor fordítása

Scott Lynch

Esetleg menj oda, és beszélj vele

Sárpátki Ádám fordítása

Jane Yolen

Jó csésze

Körmendi Ágnes fordítása

KÖLTŐINKRŐL

JONATHAN STRAHANRŐL

FORRÁSOK

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

„A páncélzatom felér tíz pajzzsal, a fogaim szablyák, karmaim dárdák, farkam rezzentése mennykőcsapás, szárnyam forgószél és leheletem halál!”

J. R. R. Tolkien: A hobbit{1}

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A Sárkányok könyve összeállításának gondolata életem első olvasmányélményeiben gyökerezik (Le Guintől Tolkienig) a hetvenes évek elejéről, az igazi köszönet azonban szerkesztőmet, David Pomericót illeti, aki végig kedvesnek, megértőnek és csodálatos munkatársnak bizonyult; továbbá hálás vagyok a HarperCollins Kiadó teljes csapatának; a szerzőknek, költőknek és grafikusoknak, akik pazar munkát végeztek ezen a könyvön; drága barátomnak, Keira McKenzie-nek; Neil Gaimannek, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy közreműködjön, de az idő végül közbeszólt, és ügynökének, Merrileenek, aki legalább megpróbálta összehozni a munkát; az én ügynökömnek, Howard Morhaimnek, aki mindig mellettem áll, és megvívja a harcokat, amelyeket kell; végül Marianne-nek, Jessicának és Sophie-nak, akik mindig támogatnak, bármilyen őrültségbe vágok is bele. Ez a könyv nem létezne egyikőtök nélkül sem. Köszönöm!

BEVEZETŐ

Amikor a két lányom még nagyon fiatal volt, gyakran meséltem nekik. Minden este kitaláltam valamit, de egyik történetet sem írtam le (kisebb lányom nagy bánatára). Egy Jasmine nevű lányról szóltak – aki a nagymamája házához közel lakott, és a ruhásszekrénye egyik polcán lévő hógömbben őrizte az álmait, biztonságos távolban a boszorkánytól, aki el akarta lopni őket – és legjobb barátjáról, egy kicsi, narancssárga sárkányról, akit Marmaduke-nak hívtak. Ő bölcs volt és bátor, és segített megérteni Jasmine-nek, hogyan mentheti meg magát. Marmaduke még üvegfújásra is vetemedett, merő véletlenségből épp azután, hogy egy családi nyaralás során testközelből megnéztük, hogyan dolgozik egy üvegfúvó. Az erre vonatkozó emlékeim ködösek, de úgy rémlik, a mesebeli üvegfúvásnak volt valami köze a világ természetének megváltoztatásához, ami nagy feladat egy ilyen kis sárkány számára, de a mágia mindannyiunkból hőst faraghat.

Az első, sárkányokkal kapcsolatos emlékem – már ha lehetséges egyáltalán ezt leválasztani a többiről, tekintve, milyen rengeteg sárkánnyal van tele a kultúránk – valószínűleg Peti a nem különösebben jól sikerült Disney-filmből, a Peti sárkányából, amelyben egy fiúnak a legnehezebb napjain láthatatlan barátja, Elliot segít, és kalandossá teszi az életét. Bár abban nem lehetek teljesen biztos, melyik volt az első sárkány, amellyel befogadóként találkoztam, a többit már nehéz lenne elfelejtenem: a legnagyszerűbbet, Smaugot, amely Tolkien A hobbitjában lehel tüzet Tóvárosra; Jővűdöt és a Szigetvilágot Ursula K. Le Guin A Szigetvilág varázslója sorozatában; a fehér sárkányt, Rutht Anne McCaffrey Pern sárkánylovasai szériájából; Naomi Novik Temeraire-sorozatát; és George R. R. Martin westerosi sárkányait: Rhaegalt, Viseriont és Drogont.

Hogy mi a közös ezekben a hatalmas és nagy hatalmú fenevadakban? Talán az, hogy történeteiken keresztül tükröznek valamit rólunk. Lehetnek bölcs barátok és tanácsadók, ördögi ellenségek és tüzes ellenfelek, és gyakorlatilag minden a két véglet között. Mayland Long az R. A. MacAvoy által jegyzett Tea with the Black Dragonban tehetős öregúr, aki egyszerűen segíteni akar egy anyának megtalálni a lányát, de úgy fest, egyúttal kétezer éves sárkány is. Lucius Shepard nagyszerű és veszedelmes Griaule-ja a The Dragon Griaule-ben valószínűleg a legnagyszerűbb sárkány az elmúlt harminc év fantasyirodalmából: egy hegylánc nagyságú, szunnyadó fenevad, amelyre kisvárosok és falvak épültek, és ezek lakossága egyszerre függ a sárkánytól és gondol rá gyűlölettel. Úgy látszik, a sárkányok mindig is velünk voltak az irodalomban, és bár nem vagyok folklórkutató vagy etnológus, nem lepne meg, ha kiderülne, gyökereik egészen a legelső tüzekig nyúlnak vissza, amelyek körül őseink összegyűltek, és ezeket a lényeket a lángok fényén túli, különféle hüllők által lakott, sötét helyek ihlették. Sokkal szkeptikusabb vagyok azzal a felvetéssel kapcsolatban, hogy a sárkányok a dinoszauruszok valamiféle fajemlékei, de azért ezt se zárjuk ki.

Akárhogy is, az, hogyan gondolunk a sárkányokra, attól függ, hol élünk. Nyugaton a tűzokádó, négylábú, szárnyas fenevad képe az érett középkorból eredeztethető. A nyugati sárkány mintha a Sátán egyfajta variációja lenne, gyakran gonosz, kapzsi és ravasz, és általában valamilyen rettenetes kincs birtokosa. Emellett vannak a keleti sárkányok: a hosszú, kígyószerű teremtmények, amelyek a jószerencse szimbólumai, és általában a víz képzetéhez kötődnek. A kígyószerű sárkányok, mint a nága, Indiából erednek, felbukkannak sok hindu kultúrában, és hasonlítanak az indonéz naga vagy nogo sárkányokra. A japán sárkányok, mint Ryūjin, a tenger sárkányistene, szintén vízi teremtmények. És így tovább.

A gyík- vagy kígyószerű vonások fixnek tekinthetők, az viszont változó, hogy a sárkány felvesz-e emberalakot vagy sem; lehet bármelyik négy alapelem (levegő, föld, tűz, víz) teremtménye; vágyhat vagyonra, de ez nem kötelező; talán tud repülni, talán nem. Mindenesetre az adott történet szívét jelenti, amit jelen antológia novellái is remekül példáznak. A Sárkányok könyvét az a vágyam hívta életre, hogy eltölthessek egy kis időt sárkányok egy új generációjával és azokkal a karakterekkel, akik szembekerülnek velük, úgyhogy felkértem korunk legjobb science fiction és fantasyszerzőit, hogy meséljék el a saját sárkánytörténetüket, azt, amelyik kitölti az álmaikat, és novelláikból olyan gazdag és sokszínű bestiárium állt össze, amilyet az ember csak kívánhat. Az alábbi oldalakon találkozhatunk távoli világok sárkányaival, akik követnek minket a csillagok közé; találkozhatunk velük a Maláj-félsziget eső mosta hegyei között, a csűrben és a szomszédban. Némelyikük vicces, mások félelmetesek, tüzesek és vizesek, de egytől egyig emlékezetesek.

Az alábbi novellák és versek, amelyeket Daniel Abraham, Kelly Barnhill, Peter S. Beagle, Brooke Bolander, Beth Cato, Zen Cho, C. S. E. Cooney, Aliette de Bodard, Kate Elliott, Amal El-Mohtar, Sarah Gailey, Theodora Goss, Ellen Klages, R. F. Kuang, Ann Leckie és Rachel Swirsky, Ken Liu, Scott Lynch, Todd McCaffrey, Seanan McGuire, Patricia A. McKillip, Garth Nix, K. J. Parker, Kelly Robson, Michael Swanwick, Jo Walton, Elle Katharine White, Jane Yolen és JY Yang jegyez, teljesítették a vágyamat, és remélem, önök is legalább olyan élvezettel olvassák majd ezeket az írásokat, mint én.

Jonathan Strahan

Perth, Ausztrália, 2019

Roboz Gábor fordítása

Jane Yolen

MIT MOND NEKÜNK A HŐSIESSÉG

Hősiesség illata száll a levegőben.

Fészke fölött etetéskor sólyompár köröz.

A végzet karma közül a nyúl megmenekül.

Hiénafog közt röhög az impala húsa.

Kardvillanást ismétel a sárkány szeme.

A királylány saját haján mászik le tornyából.

Mindezeken túl, barátom, azt hiszem, téged látnom az,

amint szeretetet mersz a kétségbeesésből,

boldogságot tépsz a tél hamvából,

felfeszíted a zárt ajtót, hadd jöjjön a tavasz.

Körmendi Ágnes fordítása

Elle Katharine White

BEIRATKOZÁS

Elle Katharine White (www.ellekatharinewhite.com) New York államban, Buffalóban született és nőtt fel, itt sajátított el olyan nélkülözhetetlen készségeket, mint például hogyan lehet húsz perc alatt ellapátolni a havat a kocsifeljáróról (sokkal egyszerűbb, mint az ember gondolná), és hogyan lehet szurkolni egy örökös vesztesnek (sokkal nehezebb, mint az ember gondolná). Ő írta a Heartstone-sorozatot: a Heartstone-t, a Dragonshadow-t és a Flamebringert. Amikor nem ír, akkor olvas, teázik, és erős érzelmeket táplál kitalált szereplők felé.

Bírságot kellett volna kapnia.

A tetőn állomásozó rendőr tátott szájjal, tökéletes O-t formáló ajkakkal bámult rá, amikor ő a kezében rikácsoló hordozható sebességmérővel mit sem törődve elrepült mellette. Melee szinte észre sem vette, a radar csipogását is csak azért hallotta meg, mert a szél éppen felé korbácsolt egy hangfoszlányt, de áldotta azt, aki erre az útvonalra egy újoncot osztott be. Kétség sem fért ahhoz, hogy a rendőr akkor látott először sárkányt. Mire felocsúdott, Melee már eltűnt a szeme elől.

A Zálogsoron leszállni mindig is bonyodalmasnak számított. Melee inkább érezte, mint látta a lépcsők alól és az emeleti ablakokból őt kémlelő élőhalottak tekintetét, akik arra voltak kíváncsiak, fel fogják-e még aznap keresni a biztosítótársaságukat. Melee áthelyezte a súlypontját a sárkány egyik oldalára, mire az arra dőlt. A szárnyakat alátámasztó acél- és alukróm csontokon megcsillantak a lemenő nap vöröslő sugarai, és a fény a varázslat alig hallható sistergése kíséretében simított végig a sárkány vázán. Melee érezte, hogy az elektrosztatikus töltéstől felborzolódik a hátán a szőr.

– Irány lefelé, pajtás – suttogta, és rárajzolta a jobb keze melletti taumiumlemezre a leszállás jelét.

A sárkány összecsukott szárnnyal bukott alá. Az egyetem kőtornyai és a környező üzletek sós, szürkés folttá mosódtak össze, miközben az erős szél könnyeket csalogatott elő a lány szeméből, és a gravitáció elvesztette hatalmát. Melee egyetlen tökéletes pillanatig szabadnak tudhatta magát, és úgy érezte, helyreállt a világ rendje.

Ezután a világ feleszmélt, erőre kapott a gravitáció, és alighogy Melee begépelte a leszállási parancssort, a sárkány máris boldogan zuhant rá az alattuk lévő cserepekre. Egy szempillantás alatt széttárta a szárnyát, amely úgy hullámzott, akár egy szél reptette papírsárkány, és közben hallani lehetett a köveket karcoló fém csikorgását. Melee ujja fényes vonalakat hagyott hátra a taumiumon, miközben rárajzolta az ül parancsot. A sárkány letelepedett a Zálogsorra néző tető szélére. A belőle távozó gőz és a felforrósodott acél sistergő hangot adott ki. Melee kicsatolta az övét, és kiugrott a pilótafülkéből.

– Tudod, a homlokzat megrongálásáért bírság jár – szólalt meg egy hang a párkánykoszorú felől.

Melee felnyögött. Egy tétova lépést tett a tető széle felé, majd megkapaszkodott a sárkány kinyújtott szárnyának végében. Lelki szemei előtt teljes, ironikus pompájában jelent meg a másnapi újságok főcíme:

AZ IFJÚ MAGITECHNIKAI ÖSZTÖNDÍJAS

KÉT NAPPAL A FÉLÉV KEZDETE ELŐTT

ÉLETÉT VESZTI EGY TRAGIKUS BALESETBEN.

– Csak óvatosan – jegyezte meg szenvtelenül a vízköpő. – Hagyjuk a bírságot, csak ne zuhanj le.

Ja. Azért olyan szerencsés nem vagyok – mélázott a lány a tetőcserepekkel borított mellvédre pillantva. Csak két emelet választotta el a Zálogsor macskaköveitől. Ha ilyen magasról esne le, csak a csontjait törné össze és vérző sebeket szerezne, különösen, ha földet érés előtt a lépcső tetejét is útba ejti. Nem mintha az sokat segítene rajta. A Zálogsoron vérezni egyébként is egyenlő a halálos ítélettel.

– Megpróbálhattál volna jelezni valahogy – motyogta.

Az épület sarkában gubbasztó vízköpő oldalra biccentette a fejét, és a lányra szegezte obszidiánszemét.

– Megpróbálhattál volna nem a tetőn landolni, kedvesem.

– Áh. Innen jobb a kilátás. Neki is tetszik. – Melee levette a pilótaszemüvegét, és megveregette a sárkány karosszériáját. – Ugye?

A vízköpő szúrós szemmel méregette a velük szemben lévő üzletsor guanóval pettyezett csipkézetét. Azon túl, az égetett fa és az ipari alkímiai vegyületek füstködén keresztül még éppen ki lehetett venni a Rendkívüli Művészetek és Tudományok Egyetemét, amelynek tornyai szédítően magasra törtek a város fölött, amelynek életet adott. A vízköpő szipogott egyet.

– Nos, ezt nem róhatjuk fel neki.

Melee alig észrevehetően elmosolyodott. Nem volt szokása mosolyogni, de úgy gondolta, a vízköpő senkinek sem fogja elárulni, hogy erre vetemedett. Ha tippelnie kellett volna, azt mondja, a vízköpő is pontosan azért jött ide, amiért ő. Csak egy igazán elszánt gaztevő lett volna képes trágárságokat festeni a tetőn ücsörgő dolgokra, legyenek azok sárkányok vagy vízköpők.

– Nem, ööö, vacsorázni jöttél, ugye? – kérdezte a vízköpő, miközben a lány beletuszkolta a szemüvegét a vállán lógó tarisznyába.

– Nem – felelt határozottan Melee. – Csak vásárolgatni kicsit.

A vízköpő csikorogva fordult a lány felé. A vízköpőfélék arckifejezése ritkán haladott meg bármit, amit a „kőmerev” jelző ne fedett volna le, de Meleenek még így is feltűnt, hogy a válasza meglepi a beszélgetőtársát.

– Hétfőn kezded az egyetemet? – kérdezte a vízköpő a lánytól.

Olyan egyszerű lett volna hazudni. Meleenek csak bólintania kellett volna, és véget ér a beszélgetés, de mégis miért hazudott volna? Hiszen valóban az egyetemre fog járni. A kettő ugyanott található.

– Az intézetet. A műszaki karra fogok járni. Megtennéd, hogy szemmel tartod a sárkányomat?

A vízköpő szeme felcsillant.

– Elismerésem, kedvesem. Soha nem elég a magitechnikusokból. Persze, vigyázok rá. Csak ne maradj sokáig, és kérlek, ha lehet, akkor is ember legyél, amikor visszajössz. Rémesen zavaró, amikor a magitechnikusok már nem azok.

– Ne aggódj, ember maradok.

– Feltételezem, tudod, mi vár rád odalent.

– Carl régi barátom.

A vízköpő reszelősen kuncogott.

– Hát, ha te mondod. Vigyázz magadra, jó? Mindketten itt leszünk, amikor visszajössz.

Melee még egyszer köszönetet mondott neki, majd a sárkány felé fordult, aki mozdulatlanul ült a hátsó lábán, és az odalent elterülő utcát szemlélte. A lány szerette volna azt hinni, azért teszi ezt, hogy védje őt.

– Nemsokára visszajövök, pajtás – súgta neki.

Elfütyülte a zárkombinációt, amelyet az apja tanított neki. A gondosan egymás után illesztett pár hangjegy néhány havonta módosult, és a hétköznapi fülnek semmit sem jelentett. Az avatottabbak vagy azok esetében, akik fél évnél régebb óta álltak közeli kapcsolatban Meleevel, a véletlenszerű hangjegyek egy idő után talán elkezdtek volna összeállni egy mintázattá, amely épp olyan jellegzetes volt, akár egy dal kezdete. A türelmesebb fül egy év alatt az egész dallamot megismerhette volna, és talán eltűnődött volna azon, mivel érdemelte ki ez a szép altató, hogy ilyen haszonelvű élveboncolás áldozata legyen. Szerencsére soha senki nem maradt Melee mellett pár hónapnál tovább. A lány gondoskodott róla.

A sárkány készenléti üzemmódba kapcsolt, és kialudt a szemében az aranysárga fény.

– Mindjárt jövök – szólt oda a lány a vízköpőnek, és elindult az épület oldalán lévő rozsdás tűzlépcső felé.

*

A csengő halkan csilingelt, amikor kinyitotta az ajtót. Félhomály és zsúfoltság fogadta odabent, amitől máris otthon érezte magát. A sötét padlódeszka és a lambériázott mennyezet ragyogott a falakra rögzített, elektromossággal működő gyertyautánzatok fényében. Ettől a látványtól ismét majdnem elmosolyodott. Az utolsó látogatása óta Carl felújította az üzletét. A padlótól a plafonig polcok sorakoztak az egyetemi diákok fölösleges és használt holmijaival, amelyek több évszázadot felöleltek. Melee foldozott hátizsákok kupacai, egy nem emberi lábra készült cipőket tartalmazó láda, régi mikrohullámú sütők, preparált homunkuluszok, megannyi különböző tányér és sárgaréz alkímiai készlet mellett haladt el. Hátra tartott, ahol az igazi kincsek rejtőztek.

Amikor elért az utolsó sorhoz, lelassított. Amögött csillogott a hosszú, makulátlanul tiszta üvegpult. A pult mögött pedig egy fenséges mahagóniszekrény állt, Carl igazi mesterségének kellékeivel. Olyan magas kupacokban álltak körülötte a tankönyvek, mint a lány maga.

Ugyanakkor Carl nem volt sehol. Melee átlépett egy ligerszőnyeget, és elkezdte átfésülni a hozzá legközelebb álló kupacot. A Sárkányok, áramfejlesztők és piszkos munkák: a magitechnika alapjai jellegzetes narancssárga fedelét kereste. Csak azután jutott eszébe magára a pultra pillantani, amikor már három kupacot átkutatott, és a Nekromancia abszolút kezdőknek mind a kilenc példányát is átbújta.

Az alapmű ott hevert a csillogó üvegen.

Kérlek, kérlek, legyél olvasható – könyörgött, és a kopott borító alá csúsztatta az ujját. Óvatosan megemelte kicsit, és várt az árulkodó mozgolódásra. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor egyetlen szó sem iszkolt el a lapról és veszett a semmibe. A varázserejű ezüstmoly, amelyet a legutóbbi zálogházban talált könyvbe firkáltak, minden kinyitáskor a gerincbe terelte a szavakat. Feltehetően egy végzős lexomancer búcsúajándéka lehetett az alsóbb éveseknek, akik odáig süllyedtek, hogy a Zálogsoron kellett beszerezniük a tankönyveiket. Mielőtt Melee visszatette volna a polcra, maga elé képzelte az összes nyomorúságos életutat, amelyet reményei szerint később a végzős lexomancer bejárhatott, de közben nem tudta megállni, hogy ne gyarapítsa maga is pár sorral a könyv margóját.

Ennek a könyvnek a szövege ugyanakkor a helyén maradt, bár itt-ott különböző mértékben átlátszó, zsíros ujjlenyomatok mintázatai homályosították el. Ez arról tanúskodott, hogy legalább egy korábbi tulajdonosa szerette a pizzát, és emiatt nem reménykedhetett abban, hogy kedvező áron továbbadjon rajta. Miközben Melee átlapozta az első fejezetet, elfintorodott a lapokból áradó penész és a varázserővel bíró balzsamozó folyadék enyhe szagától. A pizzaimádó tulajdonos nekromancia szakra járhatott, és bizonyára más karrierlehetőségeken is törte a fejét. Csodás. Melee több olyan végzős diákról is hallott, akik a záróvizsgára gyakorolva kellemetlen kis lényeket kötöttek az általuk utált tankönyvekbe, és a lány végképp nem szerette volna, hogy egyszer egy áldzsinn bukkanjon fel a lapok között és megszakítsa a tanulmányait.

A gondot az jelentette, hogy szüksége volt erre a könyvre. Hétfőn indult a félév, és kezdett kifogyni azokból a zálogházakból, ahol még szívesen látták.

– Érdekel, kedvesem?

Melee gyorsan becsukta a könyvet, és káromkodásban tört ki. Ha az apja hallja, megdöbbent volna azon, hogy egyáltalán ismeri ezeket a szavakat. A pult mögött álló férfi csak mosolygott, és felvonta tökéletes formájú szemöldökét.

– Téged is jó újra látni, Melee – mondta, amikor a lány hagyta szóhoz jutni.

– Carl – mordult rá Melee –, nem ijeszthetsz rá így az emberekre.

– Ki szerint?

– Szerintem!

A férfi felsóhajtott.

– Legközelebb kolompot kötök a nyakamba. Most, hogy ezt megbeszéltük: érdekel a könyv?

Melee lenézett a foszladozó borítóra, a pizzafoltokra, a szakadt lapokra.

– Igen – felelt visszafogottan –, de azt hiszem, kedvezményt kellene rá adnod.

– Micsoda? – Legalábbis Melee azt feltételezte, Carl ezt kérdezi tőle, mert amit mondott, az inkább erre hasonlított: – He?

– Nézd csak meg. A professzor karanténba fogja tenni, mert biológiai veszélyt jelent.

Carl olyan erővel szippantotta be az arcát, hogy világosan kirajzolódtak hosszú szemfogainak körvonalai, így még inkább egy hullára hasonlított. Ez lenyűgöző mutatványnak számított, tekintve, hogy Carl de Rosia hivatalosan már legalább száz éve meghalt.

– Melee. Kedvesem – próbálkozott a vámpír. – Legyen eszed. A magitechnikai karra fogsz járni, ugye? – kérdezte, és a feleletet meg sem várva legyintett. – Miket beszélek? Persze, hogy oda. Ezer éve ismerem Groznij mestert… majdnem szó szerint ezer éve. Már azelőtt is ő oktatta azokat a technikai tantárgyakat, hogy szert tettem volna a vámpírfogaimra. Cseppet sem fogja érdekelni, milyen állapotban van a könyved, csak legyen. Ráadásul a kissé kopott külső csak még egyedibbé teszi, nem gondolod?

– Kissé kopott?

Carl újfent az elnyűtt borítóra pillantott.

– Úgy hiszem, a közszájon forgó „hőn szeretett” kifejezés tükrözi leginkább a könyv állapotát.

A lány ráharapott a nyelvére. Carlnak feltehetően igaza volt: a könyvvel, Groznijjal, mindennel kapcsolatban. Bárhová is esett valaki a vitális spektrumon, nem érdemelhetett volna ki magának egy állást a Rendkívüli Művészetek és Tudományok Egyetemén, ha nem tett volna szert elég élettapasztalatra ahhoz, hogy saját maga is egy könyv témájául szolgáljon. Vagyis egy állást az intézet technikai karán – emlékeztette magát. Azok, akik eljutottak idáig, megtanulták, mivel érdemes foglalkozniuk, és mivel nem.

– Adok érte százhúszat – ajánlotta fel a lány.

– Százhúszat? Százhúszat? – a szavakból kendőzetlen sopánkodás áradt. Carl szája megrándult, és látni engedte a szemfogait. Melee rájött, hogy a férfi pár szóval még megtoldotta a mondandóját, de azokat emberi fül már nem hallhatta. – Azt akarod, hogy éhen haljak, te szívtelen lány?

– Megint túlzásba esel, Carl. Nem fogsz éhen halni.

– De igen, lehet! – fakadt ki a férfi. – Napok óta nem járt itt senki.

– Hazudsz.

– Jó, akkor órák óta. De gyors az anyagcserém, és… és te ezt úgysem értheted…

Melee azon tűnődött, tisztában volt-e az egyetemi színház, mekkora tehetség csúszott ki a kezük közül, amikor Carl de Rosia úgy döntött, a zálogosok életnek nem nevezhető életét választja. Már semmi más nem hiányzott az előadásából, csak a könnyek és egy csipkés keszkenő.

– Ugyan már, na. Gond nélkül kapnál négyszázötvenet azért az orráriumért a hátad mögött. – Carl kétkedve pillantott a kényes rézszerkezetre. A lány tovább erősködött. – Biztosan tudom, hogy lakik egy elsőéves aritmanciahallgató a közelben, akinek még a félév kezdete előtt kell egy ilyen.

Carl színpadias kétségbeesése elpárolgott.

– Csakugyan? És ez az elsőéves hallgató… hm… egészséges?

A lány sokatmondóan nézett rá.

– Nem. Nem játszom ilyen játékot. Nem leszek a dílered. Ha tudni akarod, tőle kell megkérdezned. Addig is mit szólnál százötvenhez?

– Azt, hogy madárnak nézel.

– Soha. Kétszáz?

Carl maga felé fordította a könyvet. Melee alig tudta megállni, hogy ne kövesse ugyanolyan mohó tekintettel, mint ahogy a férfi nézett rá.

– Háromszázötven, és már akkor is nagylelkű vagyok. Csak barátoknak és rokonoknak adok ilyen kedvezményt. – Carl kissé megenyhült. – Apád miatt.

Melee nyelt egy nagyot.

– Mit szólnál kétszázötvenhez?

– Mit szólnál, ha azt mondanám, tűnés innen?

A férfi mosolyogva incselkedett, de macskás mosolya elárulta, hogy tökéletesen átlátja a helyzetet. Melee közben némán számba vette, mi mindenre költött az utóbbi negyvennyolc órában, és kihúzta a zsebébe gyűrt listáról azokat a dolgokat, amiket már beszerzett. Hetek óta kívülről tudta a lista tartalmát, amióta a csodával határos ösztöndíj utolsó részletét is megkapta. Metallurgia magitechnikusoknak, tizenkettedik kiadás. Százötven. Kilenc rész vas: a varázsutazás rövid története. Százhuszonöt. A gyúlékony kézikönyv. Ötven, de csak azért, mert a zálogos épp Melee érkezése előtt adott el ötszázért egy aranyozott alkímiai készletet egy végzősnek, akit a holdudvara is elkísért az üzletbe. Ez az ár kirívóan magasnak számított, de a három talpnyaló megosztotta egymás között, és a zálogos bőven kielégítőnek találta. Melee már csak a ráadás volt.

A lány háromszázhuszonötöt költött az utóbbi két nap alatt, és már csak egy könyvet kellett megvennie. Ismét megérintette a borítót, és figyelte, ahogy az olcsó karton behorpad az ujjbegyei alatt. Igazából nevetséges összegért árulták ahhoz képest, amilyen állapotban volt. Carl túl sokat kért érte – ezzel ő maga is tisztában volt –, de ő határozta meg az összeget, és már a szemfogait is kivillantotta, ezért Melee tudta, hogy semmi értelme nem lenne tovább feszegetnie a határokat. Háromszázötven barátoknak és rokonoknak? Igen, kétségkívül Melee apja miatt volt ennyi az ár.

– Tudod, máshol nem fogod megtalálni – mondta Carl, mielőtt a lány hátrébb lépett volna a pulttól. – Ezt a könyvet. Nincs több belőle az egész városban. Ezt biztosan tudom.

– Honnan…?

– Ne aggódj, nem vagyok gondolatolvasó, de ebben a helyzetben nem is kell annak lennem. Azon gondolkoztál, megnézed egy másik boltban is.

– Meglepődnél, mennyi mindent lehet kapni – mondta a lány, de még ő is üresnek hallotta a saját szavait.

Carl szétterpesztette az üvegpulton a hosszú, pókszerű ujjait. Az üzlet félhomályában úgy ragyogtak, akár a régi elefántcsont. Meleenek feltűnt, milyen élesek a körmei.

– Az egyetemi professzorok elküldik nekem a kötelező irodalmak listáját. Az intézet oktatói is – tette hozzá a könyvre pillantva. – A Zálogsoron mindenki megkapja ezt a listát, és gyermekem, mi vámpírfoggal és körömmel harcolunk azért, hogy elérhetővé tegyük ezeket a könyveket a hozzád hasonló drága, kétségbeesett diákoknak. Biztosíthatlak, hogy az igazat mondom: én vagyok az egyetlen, akinek sikerült szereznie ebből a könyvből egy példányt. Megvan a nyugta.

Melee a férfi kezére, majd a könyvre pillantott, és nagy levegőt vett. Néha nagyon utálta a vámpírokat.

– Háromszáz. És – tette hozzá könnyűszerrel túlharsogva Carl halk morgását –, és megmondom annak az aritmanciahallgatónak, hogy tőled szerezze be az orráriumot. Ami azt jelenti, hogy a következő huszonnégy órában még biztosan keresel négyszázat. – Aztán, mert rájött, hogy azzal már semmit sem veszít, megtoldotta még egy mondattal a mondandóját. – Ha tetszik, ha nem, ez az ajánlatom.

A morgás mélyebb hangon folytatódott, reszketeg lett, majd öblös nevetésnek adott utat.

– Le sem tagadhatnád, hogy az apád lánya vagy. Nos, kedvesem, elfogadom az ajánlatodat.

Melee belegyömöszölte a könyvet a foltozott tarisznyába, Carl pedig a pult mögötti szekrény felé fordult, kinyitotta, és kivett belőle egy hosszúkás, fekete dobozt, amelynek felülete már fényesre csiszolódott a gyakori használattól. Letette kettejük közé, és felpattintotta a zár nyelvét. A benne lévő fiolákból, műanyag csövekből és mérőedényekből enyhe fertőtlenítőszag csapott fel. Az utóbbi pár napban Melee közelről, többször és fájdalmasan megtapasztalta, melyik mire szolgál. Felgyűrte a ruhája ujját – a jobb karján, mert nem akarta, hogy a férfi lássa, mennyit fizetett már a ballal –, majd lefektette a karját az üvegre.

Ha valamit el lehetett mondani Carlról vagy a Zálogsoron üzletelő bármelyik másik vámpírról, az az volt, hogy fürgén végezték a dolgukat. Carl kikészítette a bőrszíjat, az érszorítót, a jódos ecsetelőt és a csöveket, elővette a tűt („Vadonatúj és steril, ígérem” – választolt Melee kétkedő tekintetére), és előzékenyen a pult mellé húzta a kisszéket. Aztán jött a tűszúrás, a lassan csordogáló vér, és a világ a lány könyökhajlatától induló és az alvadásgátlóval gondosan megtöltött mérőedényig futó meleg, piros csíkra korlátozódott. Melee biztosra vette, hogy az üvegen szétfolyó visszatükröződés furcsa mintáiról minden szignometriahallgató azt állítaná, hogy félreérthetetlenül nyilatkoznak az életről és a halálról.

– Szorítsd ökölbe a kezed, kedvesem – monda Carl szórakozottan, miközben az egyre magasabbra kúszó piros csíkra szegezte a tekintetét. – Akkor gyorsabban folyik.

Melee eleget tett a kérésnek. Háromszáz milliliter vér több volt, mint gondolta. Mindig több volt, mint gondolta. Lehunyta a szemét. Az utolsó vásárlás. Ez volt az utolsó dolog, amit ma be kellett szereznie, az utolsó, amire még kellett neki. Úgy tervezte, este kiheveri a dolgot, betegre tömi magát jégkrémmel, cukorszirupos tekerccsel és borral, megnézi az apja kedvenc filmjét, és talán elviszi a sárkányt egy gyors körre a város határán túl. Úgy tervezte, hogy az este jó este lesz.

Majd holnap aggódik a közelgő félév miatt.

– Vége is, kedvesem. Kész vagyunk.

Melee a kihúzott tű kellemetlen csípését érzékelve kinyitotta a szemét. Carl egy gézdarabot nyomott a könyökhajlatához, és arra utasította, hogy hajlítsa be a karját. A férfi ezután letisztogatta a felszereléséről a fizetség maradványait. Hűvös, határozott és kimért mozdulatokkal ért a lányhoz, aki tudta, hogy balgaság lenne hálára vagy akár gyengédségre számítania tőle. Egyetlen olyan vámpírt sem ismert, aki illedelmesen le tudta volna lebonyolítani az adásvételeket. Amikor látta saját maga háromszáz milliliterét kavarogni az üvegedényben, egy tömény érzés kezdett felfelé kúszni a torkában, csakhogy amit látott, az már nem ő maga volt, többé már nem, kiváltképp amiatt, ahogy Carl méregette. Melee abban reménykedett, lesz benne annyi tisztesség, hogy csak a távozása után issza meg.

A lány átnyúlt a pulton, és letépett egy darab ragasztót az adagolóról, amely a géz mellett hevert.

– Kösz, boldogulok.

Rányomkodta a ragasztót a gézre, majd lepattant a kisszékről. Most pedig…

Ez furcsa. Ahhoz képest, milyen finnyásnak ismerte Carlt, igencsak ráfért volna egy porolás a ligerszőnyegére. Meleenek viszketett az orra, aztán ezernyi tűszúrás bizsergett a gerince mentén, és azon gondolkozott, hány halott bőrsejtet lélegezhetett be az imént. Gyors mozdulatok hangja ütötte meg a fülét. Fájt a karja. Vajon az egy porcica, vagy valamilyen élőlény? Carlnak tényleg porszívóznia kellett volna, és…

Miért vagyok a padlón?

– Csak nyugalom! – Carl odasietett hozzá, és felsegítette. – Ne olyan gyorsan. Tudod, hogy van ez, kedvesem.

Miközben a lány visszaült a székre, részben a hányinger, részben a szégyen miatt felkavarodott a gyomra. Szinte már hallotta is a Zálogsoron keringő pletykát. Hallottátok, mi történt az öreg James lányával? Úgy tűnik, szegényke nem tud számolni. Hagyta, hogy teljesen leszívják. Úgy, ahogy volt, összeesett de Rosia padlóján…

– Semmi bajom – zihálta. – Tényleg, Carl, minden rendben.

– Persze, én meg egy részeges vízköpő vagyok. Tessék. – A lány összerezzent a hűvös fém és a még hűvösebb kéz érintésétől, amikor Carl egy vastallért csúsztatott a tenyerébe. – Ma én állom a vacsorádat. Menj, vegyél magadnak valami cukrosat.

– Erre semmi szükség…

– Ugyan már. Ez a legkevesebb, amit tehetek háromszázért és egy ajánlásért cserébe.

Melee pislogott, és a tenyerében lapuló érmére nézett. Egyik oldalát a Zálogosok Rendjének jele díszítette: három kör, amelyek egy középen görbített íjon himbálóznak. Gömböknek kellene lenniük, de a készítőjük nem vitte túlzásba az árnyalást. Hogy is szól a régi diákvicc? „Miről lehet megismerni az igazi zálogost? Rézből vannak a golyói.”. Melee megfordította az érmét. A hátoldaláról a de Rosia család aszimmetrikus lilioma köszönt vissza rá. Egyszer megkérdezte Carlt, miért nem rózsát választottak, de ő csak elmosolyodott, és azt mondta, akkor árulja el, ha a lány már idősebb lesz.

Egy vastallér rendes megjelöléssel és családi címerrel. Szívesen adták és szívesen fogadták, a város egyetlen fogadósa sem utasíthatta volna vissza. Melee a befolyás több évszázados zálogához jutott, amelynek ereje meghaladta azt, amit emberi lény – még az apjához hasonló is – valaha is elérni remélhetett. A markába szorította a tallért. Az elmúlt héten felkeresett fél tucat zálogos közül egy sem adott neki ilyet.

– Tudod, Carl, ahhoz képest, hogy vámpír vagy, meglehetősen tisztességesen viselkedsz.

Carl a lányra villantotta tökéletes, macskás mosolyát, és meghajolt.

– Még megríkatod a dédanyámat.

– Nem úgy értettem, hogy…

– Tudom, tudom, ez csak egy régi családi mondás. A dédanyám egy szadista boszorkány, és mi, a civilizált de Rosiák szeretünk csalódást okozni neki. Most már mehetsz, kedvesem. Szükséged lesz egy kis pihenésre, ha hétfőn el szeretnéd kezdeni a tanévet. – Carl gyengéden, de határozottan az üzlet bejárata felé terelte a lányt, és közben kikerülte az ajtódeszkák között belopózó napsugarakat. – A sarki kávézó az egyik barátomé. Ha szépen kéred, ezért a tallérért cserébe kétszer is ehetsz nála.

Mielőtt Melee kinyitotta volna az ajtót, ügyelt arra, hogy Carlra ne vetülhessen rá a napfény.

– Köszönöm, Carl. Köszönök mindent.

– Én köszönöm neked, kedvesem. És ez a, ah, elsőéves diák. Mikor várhatom?

– Megkérem, hogy jöjjön el holnap.

Odakint majdnem üres volt az utca, bár már nem sokáig marad ilyen. Hamarosan elárasztják a vacsorát jelentő tömegek, akik a vérüket és a többi értékes, élő tulajdonukat kínálgatják az életükben korlátozottaknak érmékért, tankönyvekért és bevált tippekért azzal kapcsolatban, hogyan lehet átmenni Bojnya professzor első alkímiavizsgáján. Mind a vacsorázni készülők, mind a vacsorák arra vártak, hogy a nap a Zálogsor girbegurba homlokzatai mögé kússzon, de egyelőre Melee-é volt az egész utca. Vagyis majdnem. A tető sarkában ülő vízköpő rákacsintott. Mellette mereven és éberen ült a készenléti üzemmódban várakozó sárkány, akinek szeme továbbra is pirosan égett.

Melee elfüttyentette a zárolást feloldó parancssort, amelynek utolsó hangjegyére életre kelt a sárkány. Aranysárga tűz gyúlt a szemében, és lefolyt az alukróm pikkelyek alá, követve az ezüstváz lekerekített vonalait. Pislogott egyet, megrázta magát, majd ülő helyzetéből a mélybe vetette magát, és közben egy karcot sem ejtett a kőhomlokzaton. Az utca keskeny volt, ezért összecsukta a szárnyát, és úgy suhant a macskakövek felé, akár egy sólyom. Melee szinte hallotta, ahogy erre felnyög a biztosítási ügynök a város túlsó felében lévő irodájában. A sárkány csak a lány feje fölé érve tárta szét a szárnyát, kísérteties félhomályba burkolva az utca egy részét. A hirtelen széllökés meglengette a Carl üzlete fölött lógó három rézgömböt. A sárkány kecsesen – Melee feltételezése szerint a büszkeség mechanikus megfelelőjével – suhanva tette meg az utolsó pár métert, míg acélkarmai el nem érték az útpadkát. Miközben ráhajtotta szárnyát a teste vázára, mozdulatlanná dermedt csatlakozásaiból gőz és a drákolaj szúrós, átható szaga csapott fel. Lefelé billentette a fejét, és ragyogó szemmel nézett a lányra.

Szép munka, pajtás – gondolta Melee, és elmosolyodott.

A sárkány nem élt. Soha nem lehetett volna élő. A lány épp olyan jól ismerte a magitechnika korlátjait, mint bárki más, mégis mindig volt valami, a kétkedés vékony reménysugara, ami miatt eltűnődött ezen. Az apja mindig azt mondogatta, hogy a sárkányuk több az alkatrészei összességénél. Melee mosolya megkopott, amikor megveregette a sárkány szárnyának felfelé ívelő görbületét. Csak kár, hogy olyan sokba kerültek azok az alkatrészek.

– Szép munkát végeztél vele.

Melee összerezzent. Ahelyett, hogy Carl visszatért volna az üzlete fénytelen kényelmébe, az ajtóban maradt, és gondosan kitakarta az utolsó napsugarakat egy fényt át nem eresztő esernyővel. Olyan sóvárgással nézte a sárkányt, amelynek semmi köze nem volt a vérhez.

– Nem eladó.

– Nem is azt kérdeztem.

– De gondoltál rá.

– Akkor ki is kettőnk közül a gondolatolvasó?

– A válasz: nem – jelentette ki a lány, majd felpattant a sárkány feje mögötti pilótafülkébe.

Az érintésére felmelegedett a fém, amikor végigsimította az indítási parancssort a vezérlőpulton.

– De kedvesem, ha tudnád, mennyit adnának a gyűjtők egy ilyen régi példányért…

– Nem tudnának eleget adni.

Carl felvonta a szemöldökét, és motyogott valamit, amit a lány már pont nem hallhatott.

– Hogy mondod?

– Világos, hogy még nem kaptad meg az első számlát a tandíjról.

Melee úgy érezte, jégpáncél kúszik fel az arcán, és remegni kezdett a keze. Erről nem a hirtelen vérnyomásesés tehetett.

– Nem érdekel, mennyit adnál érte te vagy bárki más. Az enyém marad.

Carl a beletörődés egyetemes jelével a nyakát kivillantva leszegte a fejét.

– Ó, hát jó. Ahogy gondolod. Minden jót a következő tanévre!

A lány megérintette a panelt, mire a sárkány motorja még jobban felbúgott. Bár Melee nélkülözte a Carlhoz hasonló lények réteges látását, ez nem akadályozta meg abban, hogy maga elé képzelje, ahogy a varázslat végigáramlik az alatta lévő lényen. A belső varázscsatornák aranysárgán és pirosan lüktettek, és fehér szikrák törtek elő belőlük, akárcsak a sárkány szeméből. A varázslat a motor szívéből indult ki, és tekergőző tűzfolyamokban ágazott szét, összekötve az acélinakat a csont fogaskerekekkel, és a csont fogaskerekeket az alukróm dugattyúkkal, épp úgy kiteljesítve a sárkányt, ahogy a lélek is kiteljesíti a testet.

A lány érintésére a sárkány ismét elfordította a fejét. Épp olyan türelmetlenül várta, hogy hazatérjenek, mint a lány. Melee rárajzolta a diáknegyed jelét a taumiumlemezre. A jel fehéren felvillant, majd elhalványodott. A sárkány felemelte a szárnyát.

– Kösz, Carl – mondta a lány túlkiabálva a motor zúgását. – Még találkozunk.

*

Melee nem találta otthon az elsőéves diákot, ezért egy borítékban üzenetet hagyott neki. A vastallér eléggé lesúlyozta az olcsó papírt ahhoz, hogy be lehessen csúsztatni az ajtó alatt a lány lakásába. Melee kis ideig szúró fájdalmat érzett, amiért megvált egy ekkora nagylelkűséget jelképező emléktárgytól, de úgy gondolta, nagyobb szüksége lesz rá annak, aki első ízben vásárol Carltól. Még ha az elsőéves lány ügyesen is tud alkudni, az az orrárium sokba fog kerülni neki. Emellett Meleenek más tervei voltak.

A vacsorázni induló tömegek épp akkor kezdtek kiszivárogni az este lila fényébe, amikor ő hazavezényelte a sárkányt. A telet épp hogy sejtető hideg fuvallat összekuszálta a haját, amit a szemüveg sem tudott megakadályozni. A szél tisztára súrolta az alatta ébredező új város hangjait: a nevetést, a kiabálást, a morgást, a gépek zörgését és az időnként felhangzó üvöltéseket, amelyek arról árulkodtak, hogy nem mindenkinek sikerült pontosan lefektetnie a vacsorára vonatkozó megállapodás feltételeit. A bőrből készült, szoros pilótasapka, amelyet pár születésnappal korábban kapott az anyjától, megóvhatta volna a haját, de ahhoz először meg kellett volna találni, és Melee nagyon sokat fáradozott azért, hogy soha többé ne kerüljön a szeme elé az a sapka.

Áthelyezte a súlypontját, mire a sárkány a Világ vége negyed felé fordult. A közvetlenül egymás mellé épített házak és üzletek csoportosulása a város szélére szorult, és azoknak az embereknek a konokságával ragaszkodott a Râu folyó ragyogó partjaihoz, akik nem voltak hajlandók elfogadni, hogy imádott kerületük már nem a tisztesség mintaképe, és feltehetően soha nem is volt az. Ennek ellenére még mindig őrizte sajátos szépségét. Melee visszafojtotta a lélegzetét, miközben a sárkány alacsonyan repült a víz fölött. Tökéletesen időzítettek. A nap visszatükrözött ragyogása lángra lobbantotta a Râu partját. Az örömtűz pár percig teljes pompában égett, aztán kialudt.

Melee óvatosan letette a sárkányt a garázs fölötti kikoptatott leszállóra. A szárnycsapkodás által keltett légzuhatag következtében a JAMES ÉS LÁNYA MAGITECHNIKA nevet viselő ősrégi üzlet táblája megfáradt nyikorgásban tört ki. Melee elkönyvelte magában, hogy meg kell majd olajoznia. Néha ezzel szórakozott: számba vette az összes apró dolgot, amit meg kellett szerelnie, szépen sorba rendezte őket a fejében, majd nagy gonddal és aprólékosan mellőzte őket. Mindig akadt valami fontosabb dolog, ami miatt fájhatott a feje, de szeretett arról képzelegni, hogy egy nap mindent helyrehoz.

Jelenleg akár napi fél órát is igénybe vehetett a sárkány karbantartása. Melee el sem tudta képzelni, hogy tudta ezt az apja tíz perc alatt elvégezni, de a lány szeretett ezzel időzni. A sárkány türelmesen állt a platformon, először egyik, majd másik szárnyát is kitárta, miközben Melee az alukróm minden egyes centiméterét szemügyre vette. Egy fémsúrolóval a kezében mindent megsikált és kifényesített, ami foltosnak merészelt mutatkozni. Ha rozsdát talált, ádázul nekiesett egy csiszolóval, egy ronggyal és több réteg viasszal. Ugyanakkor kínosan ügyelt arra, hogy elkerülje a sárkány mellső lábán lévő két horpadást. Gyengéden megérintette őket, amikor elhaladt a sárkány mellett. Egy jó napot juttattak eszébe, azt a napot, amikor az apja először engedte sárkányt vezetni. Természetesen mindennek nekikoccant, de az apja csak nevetett, megszorította a vállát, és finoman kiigazította. Nem, a horpadások maradtak.

A külső váz tisztára súrolása után ellenőrizte a sárkány üzemanyagszintjét, és beletöltötte a vegyszertartályába az előző napi szerves anyagok maradékát. A tartály morajlott, bugyogott és egy kis égésterméket büfögött fel, majd hozzálátott az emésztés egyenletes robajlásához. Amikor Melee a kockázatot vállalva belekukkantott a tartályba, a szag csípte a szemét és orrát, de úgy tűnt, minden rendben van. A lány elégedetten zárta le a tartályt, és megveregette a sárkány oldalát. Nem adott neki nevet – az ostobaság lett volna, ahogy az apja mondogatta –, de ez nem zárta ki azt, hogy ne becézze.

– Pihenj csak, pajtás. Ma jó munkát végeztél. – Melee a vállára vette a tankönyvekkel teli tarisznyát, végigsimította a taumiumlemezen a leállás jelét, és bezárta a sárkány ajtaját. – Aludj jól.

Esetlenül bukdácsolt le a garázs tetejéről. A tarisznya minden egyes létrafoknál a bordájának csapódott, és amikor félúton járt, a látása is kezdett elhomályosodni, de végül épségben lejutott. Az üzlet főbejáratát elkerülve egy oldalajtót nyitott ki, amely az üzlet feletti lakásba vezetett. Kétszer is meg kellett állnia a lépcsőn, hogy túllendüljön a hirtelen támadt szédelgésen, és már bánta, hogy olyan önzetlenül továbbadta Carl tallérját. Kit érdekelt az elsőéves diák, amikor neki is élelemre volt szüksége.

A lakásban égtek a lámpák, vidám, sárga fénybe vonták a regények, régi folyóiratok, térképek és tervrajzok halmait, az üres drákolajos kannákat, a szerkezeteket és a különféle alkatrészeket, amelyek rendeltetését még a lány sem ismerte.

– Szia apa, megjöttem – mondta.

Letette a tarisznyáját a legközelebbi kupacra, és kivette belőle a magitechnika alapművét. Nem akkor először merengett el azon, hogy a lakásukban uralkodó állapotokat figyelembe véve milyen nagy szerencsétlenség, hogy az apjának nincs meg legalább egy olyan tankönyv, amelyet most neki be kellett szereznie. Az apja soha nem tartozott azok közé, akik könyvekből tanulták meg a mesterségüket.

Melee a szeme sarkából látta, hogy vészesen meginog az egyik papírkupac. Oda sem nézve kiegyengette, mire egy irtózatos macska – vagy valami, ami egykor feltehetően macska volt – ugrott ki a kacathegyek közül. Szétvetett lábakkal landolt az ajtó előtti legnagyobb kupac tetején, és miután meggyőződött arról, hogy Melee őt figyeli, begörbítette a hátát, és rettenetes erőlködésbe kezdve felköhögött… valamit.

– Ó, azt már nem – mondta Melee, és még azelőtt felkapta a macskát, hogy az állat az aznapi postára üríthetett volna egy megemésztetlen szőrcsomót vagy egy házimanó maradványait. A macska mélységes ellenszenvvel nézett rá, majd kiszabadította magát, és újra eltűnt a könyvhalmok között. Egy perccel később újrakezdte a köhécselést. Melee felsóhajtott. Ez is megy a listára.

A kezébe vette a leveleket, és a konyha felé tartva sorra vette őket. Számlák. Számlák. Egy organikus farkasölőfüvet reklámozó szórólap. Egy értesítés a Világ Végi Lakástulajdonosok Egyesületétől. Még egy számla.

– Ma találkoztam Carllal, apa – számolt be a lány. – Üdvözöl. Azt mondta…

A legalsó boríték beléfagyasztotta a szót. Vékonyabb volt annál, mint amilyenre számított. Összegyűrődött a postás dohos táskájában megtett út során, és félig hozzátapadt Luigi von Tressor báró csemegeboltjának szórólapjához („Test-vérek ínyenc lelőhelye!”), de a bélyeg és a pecsét olvasható maradt rajta: Egyetemi Intézet, Műszaki Kar.

Melee remegő kézzel választotta le a szórólapról, a többi levelet pedig hagyta olvasatlanul a földre esni. A macska előugrott a rejtekhelyéről, ide-oda pofozgatta a borítékokat, majd belemélyesztette karmait az értesítőbe. Melee megkapaszkodott a háta mögötti öreg fotelben, majd az apja karfára dobott ócska ingjeivel mit sem törődve belesüppedt. A levél hétköznapi szavakat tartalmazott, és semmi varázslat nem lapult a papírban vagy a tintában, de az általuk kiváltott hatás felért egy végzős lexomancer rontásával. Fekete lángnyelvként csaptak fel a szavak a pénzügyi osztály olcsó irodai papírjáról, és égették a lány homályos tekintetét.

Kedves Ms. James!

A Független Szféra múlt heti gyűlésével kapcsolatba hozható közelmúltbeli események miatt sajnálattal tájékoztatjuk, hogy az Intézetnek nem áll módjában elfogadni azt a hozzájárulást, amelyet az Ifjú Magitechnikusok Céhének Ösztöndíjalapja biztosítana az Ön következő félévi tandíjához.

Mellékelve küldjük a végleges számlát, amelynek befizetéséről legkésőbb a tanév első napjáig gondoskodni szükséges.

Üdvözlettel:

M. Nauda Nakvispirms, MtPhD, CPA

gazdasági igazgató

intézeti kapcsolattartó, Műszaki Kar

Melee újra és újra elolvasta a levelet, különös figyelmet fordítva az alján szereplő számra, de az változatlan maradt.

Szimatoló hangot hallott, majd egy hideg orr érintését érezte a bokáján. Összehajtotta a levelet. Már nem remegett a keze.

– Éhes vagy, ugye? – kérdezte halkan, és lehajolt, hogy megcirógassa a macska állát. – Én is. Nem ennél valamit, apa?

Melee nem várta meg a választ. Reggeli. A reggeli jól hangzott. Ő főtt tojást fog enni, és a kelleténél tovább fogja főzni, az apja pedig tükörtojást kap, és lesz még fagyasztott röszti rengeteg sajttal, amire gyors és ropogós halál vár az ósdi mikrohullámú sütőben, meg vékonyra szeletelt szalonna, amit épp csak annyira pirít meg, hogy le tudja szedni róla a zsíros részeket, és annyi palacsintát fog sütni, amennyit az étvágya enged, mielőtt az asztal mellé hajtja.

A macska követte a konyhába. Melee a fotelben hagyta a levelet.

Nem talált palacsintaport, és a tej is kezdett megsavanyodni, ezért paprikás csucsorlekvárral megkent pirítós mellett döntött. A szalonnasütéssel és a tojás öntöttvas serpenyőről történő lekaparásával járó viszontagságok egy időre kellő mértékben el tudták terelni a figyelmét. Ennek ellenére továbbra is érezte, hogy a levél kísértetként lebeg a konyha és az előszoba közötti zsúfolt folyosón, és néma valóságával rátelepszik aprócska asztalukra. A harmadik adag megsütése után kifogyott a szalonnából. Bosszúsan nézett az üres hűtőre, miközben megterítette kettejüknek az asztalt, és a szokásos helyre húzta az apja kerekesszékét.

– Egyél csak, egy hadseregre valót sütöttem.

A Melee mellett tébláboló macska nyávogott egyet. A lány leszedett pár csík zsírt a szalonnáról, és ledobta neki a padlóra. A szobában hosszú ideig csak a rágás hangját lehetett hallani.

– Nem fogadják el az IMC ösztöndíját – szólalt meg végül Melee.

A macska a lábához dörgölőzött.

– A miatt a hülye múlt heti gyűlés miatt. Nem is vettem részt rajta.

Lepöccintett még pár szalonnadarabkát az alatta várakozó szájnak.

– A gazdasági igazgató azt írta, hétfőig be kell fizetni a tandíjat.

Beleragadt a fogába egy kis paprikazselé. Kipiszkálta a nyelvével.

– Mármint nem arról van szó, hogy nem kaptam meg, nem? Már ott volt náluk. Az ő hibájuk, ha visszaadják.

Melee az utolsó tojás maradványait is lekapargatta a villájával a papírtányérról, amelyet olyan könyörtelenül tisztán hagyott maga után, akár egy mosogatógép.

– Ez nevetséges. Nem is nekem kellene megoldást találni rá!

Felhajtott egy korty kávét, amely olyan forró volt, hogy könnyeket csalt a szemébe. A könnyek nem apadtak el, patakokban folytak le az arcán, és az előtte lévő asztal olajos foltjaira csepegtek.

Az apja semmit sem mondott.

– Ne haragudj, apa – szabadkozott Melee egy kis idő után. – Csak… csak nem tudom, mihez kezdjek.

A macska ismét hozzádörgölőzött, de a szalonna már elfogyott.

– Tudom, hogy megígértem. – A szavak lassan törtek utat maguknak. – Tudom, milyen életet kívánsz nekem. Én is azt szeretném, tényleg. Ha a nélkül az ostoba papír nélkül is újraindíthatnám a boltot, megtenném. Tudod, hogy így van. De…

Az utolsó szó ott lógott a levegőben, akár egy felkérés, megbékélésért, megbocsátásért, bármiért könyörögve.

Melee apja nem mondott semmit.

Melee lehorgasztotta a fejét.

– De megígértem – suttogta.

Elapadtak a könnyei. Azt kívánta, bár ne lenne így, bár összekuporodhatna valahol, ahol órákon át sírhat, ahol hagyhatja magát az önsajnálatban tobzódni annak puszta önző élvezete miatt. Ez a szúró, kétélű élvezet semmit sem oldott volna meg, de jobb érzés lett volna annál, amit most érez.

Felállt, és csendben lepakolt az asztalról: az egyik tányért már tisztára kapargatta, a másik pedig érintetlen maradt. Az apja vacsoráját betette a hűtőbe egy üres túrósdobozba. Az lesz a másnapi reggelije. A macska őt figyelte, miközben megtorpant egy pillanatra az apja kerekesszéke mögött. Ismét könnyek öntötték el a szemét, amikor megérintette a karfát.

– Tudod, mit szeretnék a legjobban? – kérdezte.

Az apja továbbra sem mondott semmit.

– Igazából, ja. Biztos vagyok abban, hogy tudod.

Felvette a kabátját, a vállára akasztotta a tarisznyáját, és átosont a nappalit elárasztó emlékek útvesztőjén. Megállt az ajtónál. Onnan még épp látta a konyhát, az asztalt és a csaknem egy hónapja üres kerekesszéket.

– Hiányzol, apa.

*

Nem vesződött azzal, hogy az éjszakai tömegektől távol parkolja le a sárkányt. Semmi kár nem keletkezett benne attól, hogy szájtátva bámulták, és a legtöbben egyébként is túl sokat ittak már ahhoz, hogy reggel emlékezzenek rá. A Zálogsor természetesen fényárban úszott, miközben a boltok tulajdonosai nekiláttak az igazi tevékenységüknek. A sárkány kényelmesen lekuporodott a Carl üzlete előtti járdaszegélyre, amikor a lány fütyülve lezárta. Kifolyt a szeméből az aranyszínű tűz, és abban a pillanatban Melee elgondolkozott azon, nem kellett volna-e fontolóra vennie az intézet egyéb tandíjfizetési lehetőségeit. Végtére is mi hasznát vette még a lelkének? A diplomaosztó után egyébként is lehetősége lett volna visszavásárolni. Kockázatos lenne, de talán megérné…

– Melee?

Az ajtóban álló Carl bársonyköntöse drámaian suhogott, holott nem is fújt a szél. Szemfoga kilógott a felső ajka alól, és egy alig észrevehető vérfolt éktelenkedett az állán, de őszinte aggodalommal nézett a lányra.

– Jól vagy, kedvesem? Mit csinálsz idekint ilyen későn? Amennyit ma fizettél, pihenned kellene!

A férfi a sárkányra villantotta a tekintetét, és a szeme vöröslő mélységeinek csillogását látva Melee biztosra vette, hogy tudja, miért kereste fel ismét. Korábban még soha nem parkolt a sárkánnyal az utcán.

– Azt mondtad, a gyűjtőket érdekelné a sárkányom, ugye? – kérdezte.

– Nos igen. Természetesen. De azt mondtad…

– Tudom, mit mondtam. – A lány kihúzta magát. Ne sírj. Ne sírj. Soha ne hagyd, hogy sírni lássanak. – Most mást mondok. Ismered személyesen ezeket a gyűjtőket?

– Egy-kettőt igen, de Melee… – a lány arcát fürkészve Carl elharapta a mondat végét. Egy hosszúra nyúlt pillanat után visszahúzódott a szemfoga, és a lány vállára tette a kezét. Embertelen hidegsége és rémisztő ereje ellenére megnyugtatónak hatott az érintése. – Mit tehetek érted?

A szavak lefelé húzták Melee nyelvét és a szívét. Érezte magán a sárkány tekintetét és valahol, valahogy az apja tekintetét is. Ne haragudj, apa.

– Mennyi?

Ballai Mária fordítása

Zen Cho

HIKAYAT SRI BUJANG,
AVAGY
A NAGA BÖLCS MESÉJE

Zen Cho (www.zencho.org) a Spirits Abroad című novelláskötet, két történelmi fantasy, a Sorcerer to the Crown és a The True Queen, valamint a The Order of the Pure Moon Reflected in Water című kisregény szerzője. A Crawford-, a British Fantasy- és a Hugo-díj birtokosa, és finalista volt a Locus- és a John W. Campbell-díjakért. Malajziában született és nevelkedett, jelenleg papíron az Egyesült Királyságban lakik, élni pedig valahol a kettő között él, egy képzeletbeli térben.

A nap, amely romba döntötte Sri Bujang szerzetesi életét, éppen úgy virradt rá, akár a többi, minden vészjósló előjeltől mentesen. A hegyeket romantikus ködpára koszorúzta, az ormok úgy meredtek ki belőle, akár sziklaszigetek a sejtelmes szürke óceánból.

Egy Naga bölcsnek kellő önfegyelemmel kell bírnia, máskülönben sosem szerez elegendő érdemet, hogy elnyerje a felszabadulást. Sri Bujang is szigorú napirendet követett. Minden nap pirkadat előtt ébredt, majd elvégezte nyújtógyakorlatait: nemcsak biztosították a rugalmasságot hosszú, kígyóforma testének, de abban is segítették, hogy kinyíljon a harmadik szeme.

Mialatt lélekemelő alakzatokba tekergette tagjait, a napfény végigcsordult a látóhatáron, felperzselve a párát. Sri Bujang mindhárom szemét a földre szegezte, elméje csordultig üres volt, az arany ragyogás hirtelen megfakult. Villám hasított át az égbolton, nyomában éktelen mennydörgéssel.

A felhőszakadás bárkit elmosott volna, kivéve egy Naga sárkánykígyót. Sri Bujang számára olyan volt a víz, akár a levegő. Azonnal meglátta, hogy egy Nagini bukkan elő az erdőből – és menten ráismert húgára.

– Kakanda – mondta a lány.

Sri Bujang megdermedt. Harmadik szemét szorosra zárta. Családjában súlyos illetlenségnek számított nyitva hagyni hölgytársaságban.

– Adinda – köszöntötte. Ha lett volna ideje felkészülni, kétségkívül valami Naga bölcshöz méltó üdvözléssel állt volna elő, amely kellő arányban vegyít könnyed nemtörődömséget velős bölcsességgel.

De a látogatás készületlenül érte. Több száz éve nem találkozott egyetlen családtagjával sem.

– Honnan tudtad, hogy itt élek? – kérdezte.

Sri Kemboja zavartnak tűnt.

– Rólad nevezték el ezt a hegyet, fivérem, Gunung Sri Bujangnak.

– Ó, tényleg – felelte Sri Bujang. Mit tenne most egy szerzetes?, tűnődött el egy abszurd pillanatra.

Majd észbe kapott. Bármit is tesz, azt tenné egy szerzetes. Mindenekelőtt szívélyes, de távolságtartó lenne. Nem traktálná húgát a szokásos közhelyekkel: megjegyzésekkel arról, hogy fogyott vagy gyarapodott a súlya, kérdésekkel a rokonság egészségéről. Egy szerzetes nem törődik azzal, hiányzik-e bárkinek a világon, vagy netán megbánta-e valaki, hogy mostohán bánt vele.

– Mit tehetek érted? – kérdezte.

Elégedetten nyugtázta a kérdésből áradó méltóságot, ám Sri Kembojának a szeme se rebbent. Épp oly ridegen meredt rá, akár az apjuk, amikor Sri Bujang utoljára látta – egy heves vitájuk végén, mielőtt örökre elhagyta az atyai házat.

– Nem segítségért jöttem – mondta a húga. – Haza kell térned, Kakanda.

Sri Bujang évek óta ábrándozott erről a kérésről. Szerzeteshez méltatlan elégtétel töltötte el, szíve örömmel megrebbent bordái között.

– Világosan megmondtam Ayahadának és Bondának – jelentette ki. – Immár ez az életem. A Gunung Sri Bujang szerzetese nem kóricálhat el csak úgy. Kötelességeim vannak. Ez a hegy egy keramat: zarándokok ezrei keresik fel, hogy lássanak. Én vagyok a második legnépszerűbb környékbeli nevezetesség a TripAdvisoron, csak egy méltán híres nasi lemak kifőzde előz meg.

– Ayahanda a halálán van – felelte Sri Kemboja. – Jössz vagy nem?

*

Sri Bujang követte húgát, ahogy leereszkedtek a tengerhez, nyakát behúzva a nagy vihartól, amelyet útjuk keltett.

Pusztán nagyvonalúságból engedett húgának, gondolta. Mi értelme lenne torzsalkodnia egy haldokló apával? Felkeresi a családját, azután visszatér a hivatásához. Nem hajtott fejet.

A síkságok megváltoztak, mióta legutóbb lejött a hegyekből. Az emberek lassan mindenütt ott hagyják nyomaikat, a rájuk jellemző nemtörődömséggel.

– Lefogadom, azt hiszik, a nagyatyáik földje… – morogta Sri Bujang. Persze mit sem ártottak az isteneknek vagy a hantuknak, akik más dimenziókban éltek; sőt apró, emberkéz alkotta oltárok tarkították a tájat, megtömve tömjénnel és áldozatokkal a gondviselő szellemeknek. De a többi hús-vér fajnak nem sok helyet hagynak. – Gondolhatnának más állatokra is, nem csak magukra.

– Az emberek már csak ilyenek – sóhajtotta Sri Kemboja.

Mialatt kerülgették a különféle épületeket, utakat és más emberi limlomot, amelyek beborították a vidéket, Sri Bujang lezárt harmadik szeme mögött komoly migrén kerekedett. A tengerparton megpihent, és visszanézett. A távolban már nem látszott szűzerdőkkel borított otthonának csúcsa – a kicsiny szentély, amely egyaránt megóvta az emberi gondatlanságtól és családi okvetetlenkedéstől.

– Gyerünk már – szólt rá a húga türelmetlenül. – Ha tovább téblábolsz itt, az egész tengerparti beruházást elmossa a vihar.

Sri Bujang már nyitotta a száját egy kurta „Na és?”-re, de gyorsan becsukta, mielőtt a szavak kisurranhattak volna rajta. Megdöbbent magán. Egy efféle riposzt a régi Sri Bujangra vallott volna, még a hegyek és a megvilágosodás előtti, zöldfülű szerzetesre, aki pontosan azért vonult el a világtól, hogy felülemelkedjen a kicsinyes érzelmeken.

– Csupán magamba mélyedtem egy percre – felelte méltósággal.

Sri Kemboja bosszús horkantása nem sokat javított kedélyén. Követte húgát a tengerbe, keblében fortyogó sértettséggel.

Mihelyt elérték apja birodalmát, jobb kedvre derült. A kapuban a fehér krokodilok büszke alakjai fogadták, akik alapítása óta őrizték a királyságot. Sri Bujang mindig is nagy kedvence volt a Királyi Őrgárda kapitányának. Pak Laminah tanította ki a harcművészetekre. Sri Bujang bárhol és bármikor felismerte volna az arcélét.

– Pak Laminah! – kiáltotta boldogan. A krokodil körülnézett.

Nem Pak Laminah volt; csupán egy idegen nő, hasonló tompa orral és smaragdzöld szemekkel.

– Visszatért, Úrnőm! – köszöntötte Sri Kemboját, miközben gyanakvó pillantást vetett a fivérére.

– Kapitány, felküldene egy hírnököt az istanába? – kérdezte Sri Kemboja. – Közölje, hogy a hercegnő megérkezett a koronaherceggel.

Miután beléptek a kapun, Sri Kemboja hátraszólt:

– Pak Laminah meghalt. Hartini kapitány az ük-ük-ükunokahúga. – Láthatóan mulattatta Sri Bujang ostoba tévedése.

Tudhatta volna, hogy Pak Laminah már nincs az élők sorában. Ezer éve nem járt a palotában.

A baljós baklövés lidércnyomásos árnyat vetett Sri Bujang hazatérésére a Naga birodalomba. Úgy érezte magát, akár egy anya, aki a föveny biztonságába ásta tojásait, ám visszaérve széttúrva találta fészkét, gyermekeit pedig mind felfalták tojáshéjukból. Már nem olyan volt, mintha hazaérkezne; inkább mintha egy idegen helyre csöppent volna – amelyről mit sem tud, és bármilyen fogadtatás kitelhet tőle.

Az istanában azonnal a fogadóterembe vezették őket. Üresen állt, eltekintve két dugong cselédtől és egy fakó halomtól a díszes aranydíványon. Egy röpke pillanatra Sri Bujang elnyűtt vánkosnak nézte, amely már petyhüdt és dimbes-dombos a túl sok használattól. Csak amikor Sri Kemboja odalépett hozzá és üdvözölte, akkor jött rá, mit lát valójában.

A Dél-kínai-tenger Naga Királya, a Mindenható Pora, Sri Daik összetekeredve hevert aranypamlagán. Oldala rendszertelen ritmusban emelkedett és süllyedt. Pikkelyei tompán fénylettek, mintha vedlene. Amikor felnyitotta szemét, szemernyi felismerés sem csillant benne.

Sri Bujang duzzogását mintha elfújták volna, döbbenten felkiáltott:

– Ayahanda!

Nyomban megérezte Sri Kemboja felé áradó, fagyos rosszallását tapintatlansága miatt.

– Ma sokkal jobb színben van, Ayahanda – mondta a húga. – Nézze, eljött Kakanda.

Sri Bujang orrával megérintette atyja mellső lábát üdvözlés gyanánt. Sri Daik egy ideig semmit sem szólt, mire Sri Bujang előtt felrémlett, milyen ádáz keserűséggel váltak el egymástól. Ebben a teremben történt, Sri Daik a fejéhez vágta, micsoda anak derhaka: félrenevelt, modortalan és felelőtlen árulója Istennek, királynak és édesatyjának. Sri Bujang nem felelt a szidásra, csupán egy mantrát darált fejében: Utam a felszabadulás felé vezet, utam a felszabadulás felé vezet.

Voltaképpen csak azt kérdezte magától: Mit tenne egy bölcs?

Egy jó fiú nem fordított volna hátat. De Sri Bujang zokszó nélkül távozott, nem kért bocsánatot, oly keveset vitt magával, mint amennyit szüleinek adott.

Azóta nem beszélt atyjával. Behúzta a nyakát, felkészülve az elutasítás és szemrehányás viharára.

– Eljött a raja muda? – szólalt meg végül Sri Daik. – Helyes. Helyes. Láttad már Bondát?

Atyjának hangja úgy döfött Sri Bujang szívébe, akár egy lándzsa. Sri Daik mindig is méltóságteljes volt – azóta lakta a Dél-kínai-tengert, amióta a Dél-kínai-tenger létezett –, de sosem hangzott öregnek. Némán, elszorult torokkal megrázta a fejét.

– Akkor most eredj, és üdvözöld – utasította Sri Daik. – Valahol a közelben lehet. A lányok majd megmondják. Örülni fog neked.

Ez a pár mondat is kimerítette. Lehunyta a szemét. A csend egyre hosszabbra nyúlt, Sri Bujang már azt hitte, atyját elnyomta az álom. Ám Sri Kemboja és a cselédlányok nem mozdultak, nyugodt várakozással figyelték az uralkodót.

Egy idő után Sri Daik kinyitotta a szemét és felemelte a fejét. Egy dugong máris ott termett mellette.

– Te melyik is vagy? Balkis? – kérdezte Sri Daik. – Kiment a fejemből. A raja mudát királlyá kell koronáznunk. Elintéznéd, hogy közhírré tegyék? Köszönöm.

Megrebbent a szeme. Sri Bujang szóra nyitotta a száját, de mielőtt tiltakozhatott volna, atyja ismét felkapta a fejét.

– Balkis, még itt vagy? Ne feledd a koronaékszereket, hozd elő őket. És nézd meg, hogy illik-e a királyi köntös a raja mudára. Ne felejtsd el, kérlek. Rendes lány vagy, Balkis.

Vártak még egy fél órát, de úgy tűnt, Sri Daiknak nincs több mondandója. A cselédlányok kikísérték Sri Bujangot és húgát a teremből.

– Hívni fogjuk, ha Őfelsége látni kívánja – mondta a Balkis nevezetű. – A raja muda szobája máris elkészül.

Sri Bujang a semmibe meredt. Sri Kemboja kénytelen volt megismételni magát, hogy odafigyeljen rá.

– Tessék? – kérdezte.

– Azt mondtam – csattant fel Sri Kemboja –, biztos, hogy királyi fivéremnek szüksége lesz a szobára?

A dugong homloka ráncba szaladt.

– De hát hol máshol aludhatna a Felséges Herceg a koronázása napjáig? Rendbe tesszük neki a királyi hálót is, de csak a ceremónia végeztével veheti használatba rendeltetése szerint.

– Hol máshol, valóban – mondta Sri Kemboja jelentőségteljesen. Amikor öccse még erre sem reagált, halkan odasziszegte: – Azt mondtad, csak rövid látogatásra jössz! Azután hazatérsz, nem igaz?

A cselédlányok zavartan félrenéztek, mintha nem hallották volna a kérdést. Sri Bujang szórakozottan azt felelte:

– Azt mondtam volna?

Amikor beléptek az istanába, még túlzottan lefoglalta gyásza Pak Laminah felett, hogy jobban körülnézzen, később pedig, atyja audienciáján, kisebb gondja is nagyobb volt a lakberendezésnél. Most azonban szemet szúrtak Sri Bujangnak az enyészet tagadhatatlan jelei atyja palotájában: a felpúposodott padlódeszkák és korhadó gerendák, a sarkokban ólálkodó feketepenész.

Az istana követte gazdája példáját. Ahogyan sorvadt Sri Daik és vele varázsereje, úgy pusztult a palotája. A hatalom fénye, amely évszázadok óta sugárzott belőle, mióta csak az uralkodó benépesítette – a nemes urakkal, akiket felnevelt, és a követőkkel, akik tőle függtek, cserébe tekintéllyel ruházva fel –, már alig pislákolt.

– Hát, tévedtem – mondta Sri Bujang.

Valaki másnak kellene a helyébe lépni, de nem volt senki más: ő a koronaherceg. Szülei őt választották ki arra, hogy reményeik és csalódásaik fő hordozója legyen.

Eddig főleg csalódásokra futotta tőle… de ennek most vége.

Sri Kembojának leesett az álla.

– Hagyod, hogy megkoronázzanak? Azt hittem, a felszabadulás a célod.

Sri Bujang Pak Laminah-ra gondolt. Sri Daik fészektestvére volt, közelebb állt Sri Bujanghoz, mint bármelyik vér szerinti nagybátyja. Amikor háta mögött hagyta otthonát, Pak Laminah a kapuban várta, és minden tiltakozás ellenére néhány aranyat nyomott a markába.

– Odafent még a levegőt sem adják ingyen. Szükséged lesz rá.

De Pak Laminah már halott: nem maradt más belőle egy idegen orránál és szempárjánál. Mi marad Sri Daikból halála után, ha Sri Bujang nem lép színre?

– Ráér a következő életben – felelte, ügyet sem vetve elszoruló szívére. – Mivel Ayahanda úgy döntött, lemond trónjáról, rám hárul az uralkodás kötelessége. Nem tart örökké mostani életem, annyit még várhat a felszabadulás.

– Hogyhogy már nem olyan sietős neked? – Sri Kemboja még mindig nem hitt a fülének. – Lemondasz a hegyeidről és a többi hókuszpókuszról?

– Nem – felelte Sri Bujang. Ha számított, mi lesz atyjával halála után, az is fontos volt, mi lesz Sri Bujangból. Amennyiben most lemond a felszabadulás ígéretéről, talán a következő életben sem érheti el a célt.

Sri Kemboja savanyú képpel fogadta, hogy Sri Bujang újra a régi, széllelbélelt alak, akinek egy szavában sem lehet bízni.

– Ne szórakozz velem, Kakanda. Ez komoly ügy. Ayahanda és Bonda eleget szenvedtek. Fogadd el, vagy közöld velük, mire számíthatnak.

Sri Bujang Balkishoz fordult.

– A régi szobámban fogok aludni. – A cselédlányok mély főhajtással távoztak.

– El kell kötelezned magad – folytatta a húga. – Hogyan is lehetne belőled király, ha nem vállalod érte az áldozatot?

Sri Bujang felöltötte legrejtélyesebb mosolyát, amelyhez több évszázadnyi csiszolás kellett.

– Azt hiszem, ki kell várnod a végét.

*

Mialatt May Lynn a kormánykeréken dobolt, észrevette, hogy túl hosszúra nőttek körmei.

A felfedezés nem érte váratlanul. Valójában hetek óta hosszabbak voltak a kelleténél. De egyre jobban hozzászokott, akár egy nap mint nap látott útjelzőhöz vagy ahhoz a hegyhez, amely lassanként megtöltötte a szélvédő jobb sarkát.

A retiküljébe túrt a telefonjáért, majd küldött egy sms-t az anyjának. Már Gunung Sri Bujangnál. A szövegszerkesztő feldobta a hegy nevét, még mielőtt a már végére ért volna. Ugyanezt az üzenetet küldte mindennap ebben az órában, hogy Mami tudja, hamarosan hazaér.

Mami nem fogja hagyni, hogy levágja a körmét, miután hazaért a munkából. Úgy véli, sötétedés után körmöt vágni balszerencsét hoz. Anyja makacsul ragaszkodott elképzeléseihez, arról meg pláne nem lehetett meggyőzni, hogy pusztán babonák, kábé a meleg víz előtti időkből.

„…szerint az évszakra nem jellemző, heves esőzések megnövelték a balesetek kockázatát, és arra kéri a vezetőket, ne induljanak útnak a viharban. A kormány egy különleges munkacsoportra bízta a földcsuszamlások megelőzésére irányuló intézkedések…”

Ne induljanak útnak, egy túróst, gondolta May Lynn. Azt akarják, hogy egész nap otthon üljünk? Legalább normális lenne a tömegközlekedés, de hát azt leshetjük… Kénytelen lesz bevinni egy körömvágót az irodába, és napközben letudni a dolgot, távol Mami árgus tekintetétől.

De mihelyt maga előtt látta, milyen lesajnálóan méregetnék kollégái a térelválasztók fölött, elhatározása megingott. Yasmine szinte földöntúli eleganciájából áradt a dúsgazdagok kiváltsága: úgy festett, mint aki soha egy verejtékcseppet sem ejtett. Körmöt vágni a szeme láttára felérne egy felségsértéssel.

Ebben a pillanatban éktelen mennydörgés zökkentette ki May Lynnt a gondolataiból. A világ sötétbe borult. Amint zavartan felsandított, az égboltot sokágú villám szelte ketté.

Vaksin pislogott párat, kis híján elszalasztva a látványt, amely hetekre megtöltötte a közösségimédia-oldalakat és a sajtót. Mire kidörzsölte szeméből a káprázatot, és újra kinyitotta, a sárkány már átsuhant az autópálya fölött, és egykettőre eltűnt a távolban a hegyek felé. A közlekedési lámpa zöldre váltott, de May Lynn és a többi autóvezető pár lélegzetvételnyi ideig meg sem moccant – dermedten bámultak a sárkány után, mialatt eltűnt az eső fátyla mögött.

*

– Ó, Adinda – mondta Sri Daik –, hát itt vagy?

Sri Bujang elmélyülten tanulmányozott egy sírkövet, így hát csak akkor pillantott fel, amikor Sri Kemboja ráförmedt:

– Hogy tehetted?

Kétség sem fért hozzá, kinek szól a kérdés: a húga soha nem használna ilyen hangot a szüleivel szemben.

– Mit? – érdeklődött Sri Bujang.

– Tudom, mit műveltél! – kiáltotta Sri Kemboja torkaszakadtából. – Nehogy azt hidd, hogy nem tudom!

Elég volt egyetlen pillantást vetnie húga arcára, és Sri Bujang egyszerre torkig lett az egésszel.

Eddig is úgy érezte, hogy csúnyán pórul járt. Nem mintha bármilyen alantas munkát vártak volna el tőle. A hercegeknek nem kell balzsammal kenegetni a betegek pikkelyeit vagy gyógyfőzeteket itatni velük. Sri Daiknál egymásnak adták a kilincset az orvosok és mágusok, nagynénik és unokafivérek, cselédlányok és szolgák, nem beszélve Sri Bujang anyjáról, Sri Gumumról. Elég volt felemelnie egy karmát, és máris lesték az óhajait.

Így aztán nem igazán értette, miért érezték a szülei szükségesnek, hogy az idejét rabolják. Sri Gumumnak folyton meggyűlt a baja a szolgákkal. Sri Daik napi fájdalmai elképesztő skálájával traktálta. Mindkettőjüknek megvolt a maguk határozott véleménye az adózásról és övezeti rendszerről, a tömegközlekedésről és külpolitikáról – csupa fontos ügyről, amelyeket egy uralkodónak behatóan kellett ismernie. Eltökélten és véget nem érően taglalták valamennyit Sri Bujangnak.

Miután több száz évet töltött magányosan barlangjában, Sri Bujang idegeit mindez hamar megtépázta. Megszokta, hogy mindennél többre tartsa lelki békéjét, és féltve óvja energiáit mindennemű kizsákmányolástól. Bosszantó újdonságot jelentett, hogy semmibe veszik szellemi nyugalmát.

– Te… – kezdte, de mielőtt rápiríthatott volna húgára a sértő hangnem miatt, anyja közbevágott.

– Hogy érted, hogy mit művelt Kakanda? Segít nekünk Ayahanda kezelésében.

Sri Kemboja akkor vette észre a vésett kőlapot fivére előtt. A pawang írása épp olyan olvashatatlannak tűnt, mint az orvosoké, de helyenként kivehető volt egy varázsige vagy szirup neve.

– Mi ez? – kérdezte.

– A lányok mindent megtesznek – mondta Sri Daik. – De én már olyan régóta dögrováson vagyok, nehéz kiigazodniuk a sokféle varázslat és gyógyszer között.

– Ezek a mihaszna dugongok elfeledkeztek Ayahanda egyik pirulájáról – panaszolta Sri Gumum. – Most aztán újra fájni kezdett a leghátsó pár lába. Mondjanak bármit, nincs jobb annál, ha a saját gyermeked visel gondot rád.

Még mielőtt a szülei ismét hajba kaptak volna a cselédek vétkein és méltó büntetésükön, Sri Bujang kijelentette:

– Mostantól én felügyelek a napi adagokra, és gondoskodom róla, hogy Ayahanda pontosan megkapjon mindent. Ne aggódj, Bonda.

Sri Daik bólintott. Sri Gumum mosolygott. Jóváhagyásuk gyógyír volt Sri Bujang sajgó lelkére. Ám megkönnyebbülése hamar szertefoszlott.

– Jó, rendben van – mondta Sri Kemboja. – Ez igazán pompás. És beszámoltál már Ayahandának és Bondának arról, milyen pusztítást okoztál?

Sri Bujang a húgára meredt.

– Mégis miről beszélsz?

– De kérlek, Adinda, ez nem illő – mondta Sri Daik. – Még akkor is, ha úgy érzed, királyi fivéred rosszat tett, kedvesen kell a tudtára adnod. Mi történt?

– Kakanda hazaugrott – közölte Sri Kemboja a családdal, majd Sri Bujanghoz fordult. – Visszasurrantál a hegyekbe, nem igaz? Azt hitted, senki nem veszi észre?

Sri Bujong biztosra vette, hogy senki nem veszi észre. A szülei ügyet sem vetettek rá legalább ötszáz éve.

Kihúzta magát.

– Ennyi az egész? Hazamentem, igen. Szükségem volt némi csendre a meditációhoz. Ügyeltem rá, hogy az itteni teendőim ne lássák kárát. – A szüleire nézett. – Vagy talán elhanyagoltam, atyám?

Úgy vélte, igazat adnak neki, tekintve elkötelezett gondoskodását. De azonnal észrevette, hogy tévedett. Sri Daik és Sri Gumum egyöntetűen elborzadva meredt rá.

– De Kakanda, hogy tehetted ezt? – kérdezte az anyja. – Megfogadtad, hogy a következő életedre halasztod az egész ostobaságot.

Sri Bujang sosem említette ezt a tervét a szüleinek. Megsemmisítő pillantást vetett Sri Kembojára, ám a szemrehányás lepattant húgáról.

– Valóban elhalasztottam – felelte. – De semelyik életemben sem jutok el a megvilágosodásig, ha lemondok az önművelésről.

– Az egész az én hibám – jelentette ki Sri Daik egy mártír csendes méltóságával. – Én hívtam vissza Kakandát szeretett hegyeiből. Ifjúkoromban még így mentek a dolgok: a gyerekek törődtek a szüleikkel. Azóta más szelek fújnak…

Sri Bujang úgy érezte, mindjárt megnyílik alatta a föld.

– De hát… én… miért baj az, hogy hazamentem? Csak nem szeretnék kijönni a gyakorlatból.

– Valahányszor lejössz a hegyeidből, földcsuszamlást okozol – mondta Sri Kemboja. – Nem tűnt még fel?

Sri Bujang már épp tiltakozni akart a nevetséges, alaptalan és tiszteletlen vád ellen, de felrémlett benne legutóbbi hazaútja, és torkára forrasztotta a tiltakozást.

Valóban esküdni merne rá, hogy nem történt földcsuszamlás? Szokás szerint mind érkezése, mind távozása kiszámíthatatlan felfordulással járt. A hegyen élő dzsungelszellemek és vadállatok nagy becsben tartották a protokollt, és rajongtak a ceremóniákért. A temérdek rituálé között ki figyel arra, mit művel a lösz. Megeshet, hogy becsúszott egy vagy talán két földcsuszamlás, amíg nem nézett oda…

– És a nyomodban támadó árvizeket, azokat sem vetted még észre? – kérdezte Sri Kemboja.

– Még szép, hogy kiáradnak a folyók – vágott vissza Sri Bujang. – Mindannyiunk útját árvíz kíséri, az esők miatt.

– És szerinted ez semmiség?

– Ne veszekedjetek, gyermekeim – szólt közbe Sri Gumum, aki nagy igyekezetében, hogy elejét vegye a perpatvarnak, teljesen megfeledkezett fia iránti haragjáról. – Természetes, hogy Kakanda hálára számít az emberektől. Elvégre hajdanán azért imádtak minket, mert esőt hozunk. Honnan is tudná, mennyire megváltoztak.

– Kakanda hiába is próbálná elhitetni velem, hogy az emberekért teszi, úgysem hinnék neki! – mondta Sri Kemboja. – Mikor örültek az emberek az árvíznek és földcsuszamlásnak?

– Adindának ebben igaza van – mondta Sri Daik a fiának. – Az eső csak mértékkel áldás. Ha túl sok van belőle, megkeseríti az emberek életét. Talán elfelejtetted?

Sri Bujang nem szokott hozzá, hogy az emberekkel törődjön, azon kívül, amikor felzarándokoltak hozzá ajándékaikkal, és tolakodó kérésekkel zaklatták.

– Hát erről szól az egész hűhó? – kérdezte csodálkozva. – Az emberekről?

– Tok Batara Guru! – kiáltott fel Sri Kemboja, égnek emelve mellső lábait, majd hátat fordított.

Sri Bujang annyira felháborította a szüleit, hogy rá sem pirítottak lányukra a szentségtörésért.

– Az emberek megváltoztak, Kakanda – mondta Sri Daik. – Manapság már nem félnek semmit. Ha bajt okozol nekik, ellened fordulnak.

– Így is van elég gondunk – sóhajtott Sri Gumum – Ayahanda betegsége miatt.

Sri Bujang jól ismerte ezt a tekintetet. A régi érzést, hogy mindig csak gond van vele, bajkeverő, és szégyent hoz a házra.

– Tudom, hogy Ayahanda beteg – felelte keserű szájízzel. – Szerintetek jókedvemből csinálom ezt az egészet? – A sírkő felé intett.

– Nem. Azért teszed, mert megkértelek rá – jelentette ki Sri Daik. – De látom, hibát követtem el. Az ember ne terhelje gondjaival a gyermekeit.

– Kakanda, oly sok évet töltöttél már a hegyeiden – mondta Sri Gumum. – Nem volt elég ennyi önzés?

– Önzés? – ismételte meg Sri Bujang.

De végtére is ez volt az igazság. Elmenekült innen. Sok évvel ezelőtt hátat fordított a szeretet és kötelesség elvárásainak, tudván, könyörtelenül kihasználnák, ha akár egy jottányit is engedne.

Saját belátása szerint Sri Bujang remetesége a hegyen cseppet sem szolgált igazolásra. A megvilágosodáshoz, az illúziók bilincseinek lerázásához bármilyen eszköz megengedett – sőt elengedhetetlen. Családja szemében azonban Sri Bujang adósnak született. És ez az adósság nem követelt kevesebbet az életénél.

Futólag észrevette, hogy Sri Kemboja visszafordult hozzájuk – de már nem őt, hanem a szüleiket nézi.

– Elég volt – mondta a húga. – Kár erről többet beszélni. Kakanda érti a helyzetet.

Sri Bujang csodálkozva rámeredt, de túl letört volt ahhoz, hogy vigaszt nyerjen a váratlanul jött testvéri szolidaritásból. Sri Gumum, aki sosem nyugodott, amíg az övé nem lett az utolsó szó, hozzátette:

– Nem kaphatod meg mindkettőt, fiam. Kimulattad magad, de már nem vagy fiatal. Ideje, hogy a családod legyen az első. Tégy félre minden mást, értesz, ugye?

– Igen – felelte Sri Bujang. – Tudom, hogy ezt kell tennem.

De belül tombolt. Megpróbálhatnak elvenni tőle mindent, amit fontosnak tart, gondolta, de nem fogják elhitetni vele, hogy holmi hóbort a lelki üdve. Erre az egyre sosem lesznek képesek.

*

A sárkány olyan mindennapos látvánnyá vált, hogy May Lynn épp csak rápillantott, mielőtt újra a telefonjába mélyedt. Az üzenet hihetetlen módon még mindig ott virított a kijelzőn.

Legyen besok? Hol együnk?

Az a legjobb dolog a túl hosszú körmökben, hogy mindig lehet mit rágni.

Besok boleh, pötyögte be. Bőven elég ennyit válaszolni elsőre, nem igaz? Így normális. Csak egy átlagos esti program két kolléganő között a munkaidő után, pusztán általános ismerkedés végett. Bárhol jó nekem.

A kék pipa megjelent az üzenetek mellett, de Yasmin nem válaszolt azonnal. Hogy elterelje a figyelmét, May Lynn felnézett a hosszan kígyózó forgalomra a kocsi előtt. Még nem látszott a dugó oka az útszéli fák keretében.

A sárkány mozdulatlanul állt, fejét a Gunung Sri Bujang felé fordítva. Különös volt, hogy ilyen sokáig időzik. A sárkányok többnyire csak egy villanásra tűntek fel, útközben a hegyek és tenger között.

Yasmin annyit írt: Akkor megleplek. Alig várom. ;)

A kocsisor araszolni kezdett. May Lynn kiengedte a féket, és Hondája magától meglódult. Önkéntelenül elmosolyodott. Odakint a sárkány hol feltűnt, hol eltűnt a fák között.

Remek hangulata mindent látványos jelentéssel ruházott fel; a világ tisztának és könnyűnek tűnt, csordultig lehetőségekkel. A sárkány sziluettjétől hirtelen elszorult a szíve, óriási nyakának ívéből áradt a sóvárgás.

A mennydörgéstől összerezzent, és elejtette a mobilját. Reccsenés hallatszott, de alig vette észre az üvöltő szélben. Őszintén remélte, hogy nem tört el a telefonja. Ennél rosszabbkor nem is történhetne. Mit gondolna Yasmin?

Meglátta a mobil tokját, és lehajolt érte. Talán így volt a legjobb. Legalább nem látta a vihar erejének engedő fát és a leszakadó, vaskos ágat, ahogy áttöri a szélvédőjét.

*

Sri Bujang fazsindely, nem sziklamennyezet alatt ébredt. Mostantól így lesz, élete végéig. Mától minden egyes nap király lesz, és ez itt a királysága. A gondolat a halál elkerülhetetlenségének nyugalmával töltötte el.

Kisiklott a hálóterméből, emelt fővel köszöntve a napot.

Sri Gumum nyargalt felé a folyosón, sarkában a villámló tekintetű Sri Kembojával. Sri Bujang mélységes csüggedéssel ismerte fel rajtuk a közelgő vihar jeleit, amely elkerülhetetlenül rázúdul.

– Kakanda, merre jártál? – kérdezte anyja. – Tegnap sehol nem találtunk. Azt sem tudnám, hogy visszajöttél, ha Balkis nem értesít.

– Kár is kérdezni, anyám! – kiáltotta Kemboja. – Nyilván megint a hegyen volt.

– Ugyan már – mondta Sri Gumum. – Kakanda nem tenne ilyet, éppen most.

– Biztos? – mondta Sri Kemboja. – Máris megmondja!

– Mit jelentsen az, hogy „éppen most”? – kérdezte Sri Bujang. Fagyos balsejtelem söpört át rajta. – Ayahanda jól van?

Az anyja megrázta a fejét.

– Hol van? – kérdezte Sri Bujang. Korai lenne még. Épp hogy meghozta a fájdalmas áldozatot, az óriási gesztust, amely megbékíti családjával. Sri Daik nem távozhat el, mielőtt megtudná tőle a nagy hírt. – Láthatom?

– Most inkább nem – felelte Sri Gumum. – Mélyen csalódott benned. Tudjátok is ti, gyerekek… azt hiszitek, apátok sebezhetetlen. Egész életében a jó hírét védelmezte. Erre vénségére meghurcolják a nevét az emberi udvarokban, és miért?

– Miért? – kérdezte Sri Bujang.

A levelet római ábécével írták, amelyet csupán a múlt században vettek át az itt élő emberek. A fejlécén dombornyomással az állt:

HANTU v Raja Naga Laut Sri Daik, Dél-Kína

– Ayanda előre megmondta, hogy ellenünk fordulhatnak – sopánkodott Sri Gumum.

Sri Bujang lassan átolvasta a levelet. Nehezen igazodott el az újfajta betűkön, és a jogászzsargon sem segített.

– De hát itt az áll, hogy a hantu démonok küldték.

– Nem hantu, hanem HANTU – fortyant fel Sri Kemboja. – Ez egy rövidítés. – Megbökte karmával a papírlapot. – Itt áll világosan: Humán ANti-túlvilági Természetvédő Unió. Egy szervezet, amely a természetfeletti és földöntúli lények ökológiai hatásai ellen küzd.

– Az emberek minket hibáztatnak a környezet pusztulásáért? – kérdezte Sri Bujang.

– Nemcsak hibáztatnak – felelte a húga. – De perelnek is. – Lapozott, és egy hosszú számsorra bökött.

A számokat jobban ismerte a betűknél. Sri Bujang elszörnyedt tekintettel meredt rájuk.

– Ennyit akarnak?

– Mindazon károkért, amelyeket a földcsuszamlásaid és árvizeid okoztak – folytatta Sri Kemboja. – Ha nem Ayahanda és Bonda inná meg a levét, azt mondanám, jóval többet is követelhetnének. Szerencséd, hogy nem akarnak börtönbe zárni. Ha lenne igazság a világon, már a vádlottak padján kellene állnod.

Mint mindig, amikor húga túllőtt a célon, a dühe most is lecsillapította anyjukét.

– Adinda, ez azért túlzás – szólt rá Sri Gumum.

– Nem, Bonda, ideje felhagynunk Kakanda pátyolgatásával – sziszegte Sri Kemboja. – Ha előbb a sarkunkra állunk, talán nem fajul idáig a helyzet.

Sri Bujang növekvő döbbenettel silabizálta a levelet, és az újabb szemrehányás tovább rontott a hangulatán. Ahelyett, hogy józanul megbeszélnék a szükséges lépéseket, a húga mást sem tud, csak dühöngeni.

– Nem hinném, hogy a húgomat bárki „pátyolgatással” vádolhatná – mondta gúnyosan. – Nem kell rögtön a plafonon lenni. Senki nem halt meg.

Sri Kemboja rámeredt.

– Egy nő életveszélyesen megsérült a tegnapi viharban… amelyet te okoztál. Tele vannak ezzel az újságok.

– Az újságok? – kiáltott fel Sri Gumum. – Te emberi újságokat olvasol?

Sri Kemboja le sem vette vasvillatekintetét öccséről.

– Most mit adod a meglepettet? – kérdezte tőle. – Eddig is tudtad, hogy a földcsuszamlásaid és árvizeid megrongálják az utakat és házakat, megfosztják az embereket az otthonuktól. Csak idő kérdése volt, hogy áldozatokat is szedjenek.

– Adinda, már megint embert játszottál? – fortyant fel Sri Gumum. – Lementél közéjük, cipőt húztál, és Yasminnak hívattad magad, meg a többi?

– És ha igen? – kérdezett vissza Sri Kemboja. – Nekem nem lehetnek hóbortjaim, csak a kisherceg játszhatja a bölcset, ha kedve szottyan? Én legalább nem rombolok le városokat és gyilkolok ártatlan nőket.

– Aduhai! – Sri Gumum haragosan karba fonta mancsait. – Mit szól majd az apád? Miféle bűnt követhetett el, hogy két ilyen megátalkodott kölyökkel verte meg az ég?

Sri Bujang számos újdonságot tudott meg húgáról az elmúlt percekben, amelyek máskor jócskán felkeltették volna érdeklődését. Most azonban fontosabb dolgokkal kellett törődnie.

– Ki sérült meg? – kérdezte, félbeszakítva a csetepatét.

Sri Kemboja erre is tudta a választ.

– A neve Yap May Lynn. – Könnyek gyűltek a szemébe – a Naga gyémántkönnyei, amelyeket az emberek egykor oly nagy becsben tartottak, hogy raják küldték egymásnak ajándékul. – Hazafelé tartott kocsival az édesanyjához. Az egyik útszéli fáról leszakadt egy ág a viharban, és a kocsira zuhant. Kórházba kellett vinni. Talán már nem is tér magához. Soha többé nem látom. És ez a te hibád!

– Apád ezerszer megmondta, hogy ne barátkozz az emberekkel – korholta Sri Gumum. – Hamar bevégzik életüket, és fájni fog értük a szíved. Az emberek már csak ilyenek. Egyébként honnan tudod, hogy Kakanda okozta a vihart?

– Ő volt – felelte Sri Kemboja. – Megint visszament a hegyekbe, hiába beszéltünk neki. Így történt, igaz? Miattad volt a vihar?

– Igen – felelte Sri Bujang elszorult szívvel. – Miattam.

*

Egy férfi vágott át a kórház parkolóján, majd egy pillanatra megállt az égiháború közepén, és szemügyre vette az egyik kocsit az esernyője alól. Kecses nő szállt ki belőle, egy jókora műanyag dobozzal bajlódva.

Sri Bujang azonnal ráismert Sri Kembojára, és a húga is őrá – noha egyikük sem a szokásos ábrázatát viselte. Kölcsönös zavarral bámultak egymásra.

– Mit keresel itt? – kérdezte Sri Kemboja.

– Segítek, nehogy elázzon – mondta Sri Bujang szinte ugyanabban a pillanatban. – Fölé tarthatom az ernyőmet. – A műanyag dobozra bökött, meglepődve a tartalmán. – Emberi étel? – kérdezte csodálkozva.

– Egy barátomnak hoztam – vetette oda Sri Kemboja. – Ha épp tudni akarod, Yap asszonynak, May Lynn anyjának. Beárulhatsz Ayahandának és Bondának, ha akarsz. Gondolom, ezért vagy itt.

Sri Bujang ferde pillantást vetett rá.

– Szerintem Ayahanda és Bonda többet mesélhetne nekem emberi kalandjaidról, mint én nekik. És amúgy sem találkozhatsz Yap asszonnyal.

Sri Kemboja felfortyant.

– Miből gondolod, hogy idejöhetsz parancsolgatni nekem? Csak azért, mert idősebb vagy, és a raja muda…

– Yap asszony May Lynn-nél van – folytatta Sri Bujang. – Pár nap múlva kijöhet a kórházból, de még bent tartják megfigyelésre.

– Tessék?

– May Lynn csodás gyógyuláson esett át – mondta Sri Bujang. Egy gondolat motoszkált az agyában, egy megválaszolatlan kérdés, amelyet húga felbukkanása vetett fel benne. – Hé, hogyhogy téged nem kísér zivatar?

– Miféle csodás gyógyuláson?

– Énfélén – felelte Sri Bujang. – Csodát tettem. És meggyógyult.

Sri Bujang szinte már nem is emlékezett rá, hogyan fest kishúga, ha nem fortyog a dühtől. Szokásos ingerült grimasza nélkül kimondottan bájos látvány volt.

– Hogyan? – kérdezte.

Egy hatalmas villámlás pár pillanatra elvakította őket. Nyomában megdördült az ég, és még jobban zuhogni kezdett.

– Elmondom – felelte Sri Bujang. – De nincs kedved valahol máshol megvárni, amíg elköszön az anyjától? Jobb lenne odébbállnom, mielőtt vízözönt okozok.

*

Sri Kemboja rutinos magabiztossággal adta le a rendelést a kávézóban.

– Limau ais kurang manis – mondta a pincérnek.

– Régóta járkálsz az emberek között, igaz? – kérdezte Sri Bujang.

Sri Kemboja gyanakvóan végigmérte, pedig csak a csodálatát kívánta kifejezni.

– May Lynnről akartál mesélni.

– Nincs sok mesélnivaló – mondta Sri Bujang. – Megkapta tőlem a következő életemet. Kutya baja. – Volt egy apróság, ami kissé kényes témát jelentett, de húga rezzenéstelen tekintete elől nem volt menekvés.

– Talán egy cseppet tovább él majd a szokásosnál – folytatta. – De oda se neki. Az emberek folyton azt kérik… kérték tőlem, hogy hosszabbítsam meg az életüket.

Sri Kemboja végre magához tért.

– Hogy érted azt, hogy „egy cseppet”? – kérdezte.

– Ó, semmiség – próbálta Sri Bujang sietve megnyugtatni. – Mégiscsak emberből van: a teste nem bírná sokáig. Legfeljebb háromszáz évig élhet, már amennyiben ügyel az életmódjára.

– Kakanda!

– Tudom – folytatta Sri Bujang –, hogy az embereknél nem természetes az ilyen hosszú élet. De csak ez menthette meg a haláltól. Ti mind azt hiszitek, hogy önző vagyok, pedig elsősorban azért vonultam el a hegyek közé, hogy ne okozzak bajt.

– Azt hittem, elsősorban azért vonultál el a hegyekbe, hogy felszabadulj – mondta Sri Kemboja. – Hogyan fogod elnyerni a megvilágosodást a következő életedben, ha másnak adod?

Sri Bujang büszke volt rá, hogy a szeme se rebbent.

– A semmiből kell újrakezdenem, ennyi. Elvesztettem az összes eddig szerzett érdememet.

Elkergette agyából következő inkarnációja képét, amelyben iszonyú munka vár rá, hogy behozza a lemaradást a felszabadulás felé vezető úton – már ha egyáltalán a következő megtestesülése képes lesz vágyakozni a megvilágosodásra.

– Őszintén remélem, legalább emberként születek újjá, és nem valami másik állatként – folytatta. Noha egyetlen emberélet sem száradt a lelkén, túl sok erkölcsi tartozást halmozott fel azokkal a természeti katasztrófákkal, hogy ismét Naga legyen. – Állítólag az emberek is elérhetik a felszabadulást.

Sri Kemboja szinte már otthonos mozdulattal fonta karba mancsait – Sri Bujangnak többhetes tréningbe került volna, hogy utánacsinálja.

– Hosszas gyakorlással sikerült elfojtanom magamban az esőcsináló ösztönt – mondta a húga. – Nem ment könnyen. Rengeteg munkával járt, és nem tudom, másoknál is működne-e a technikám. De megtaníthatlak rá. Ha sikerül elsajátítanod, megtarthatod imádott hegyeidet.

Sri Bujang meghatódott az ajánlattól.

– Ez igazán kedves tőled, Adinda, de…

– Nem kedvességből tenném – vágott közbe Sri Kemboja. – Megmentetted a lányt, ezzel viszonozhatom. Ennyi az egész.

Sri Bujangnak elakadt a szava. A sértődöttség nem méltó a bölcsekhez. És attól még, hogy többé nem szerzetes, viselkedhet úgy.

– Csak azt akartam mondani, hogy nem tartom meg a hegyeimet – jelentette ki.

Már régen meghozta a döntést, de így, kimondva a szívébe hasított. Virágszőnyeget terítettek barlangja elé, nemcsak az emberek, de az erdő szellemei is; mindenki tudta, mekkora áldást jelent egy Naga a hegyen. Megesett, hogy hosszú hónapokat töltött meditációba mélyedve, boldogan ledobva tudata páncélját.

Agya hátsó zugába űzte a szép emlékeket – jobb, ha ott maradnak örökre, akár a sötét tengerfenékre süllyedt kincsek.

– El fogom adni – mondta.

Húga felkapta a fejét.

– Tessék?

– Valamiből fizetnem kell a perköltséget – magyarázta Sri Bujang. – Meglehetősen értékes az a hegy: csodálatos helyen van, termékeny a földje. A bevételből bőven telik majd a jogi kiadásokra és a kártérítésekre is.

– Azt nem teheted – ellenkezett Sri Kemboja.

– Ami azt illeti, de igen – mondta Sri Bujang. – Az emberi törvények szerint a hegy a saját ingatlanom. Vannak páran, akik lassan ezer éve a közelében élnek – nagyon jóravaló népek –, de mivel nem volt papírjuk, más emberek ellopták tőlük a földet, hogy ananászt termesszenek és lakótelepeket építsenek rajta. Azt tanácsolták, papírozzam le a tulajdonjogomat, és hallgattam rájuk. Az ügyvédem szerint semmi akadálya az átruházásnak.

– Neked ügyvéded van?

– Ezt is a szomszédaim javasolták – sóhajtott Sri Bujang. – Legutóbb csak azért mentem vissza, hogy elbúcsúzzam tőlük. Évszázadokon át éltem ott. A barátaim voltak azok az emberek, a hantuk, az erdő vadjai… Nem hagyhattam csak úgy faképnél őket. Ha képes lettem volna megállítani az esőket, megteszem. De azt sem tudtam, hogy lehet. Eszem ágában sem volt ezentúl ingázni.

Sri Kemboja percekig hallgatott, a limau ais jégkockáira meredve.

– De hát sosem akartál hazajönni…

Az igazság kegyetlen volt, akár egy halálos döfés.

– Oda se neki – vágta rá. Fájt már jobban is a szíve, de nem akart beszélni arról az életről, amelyet eltervezett magának, sem az álomról, amely táplálta. – Azt hittem, egyensúlyban tarthatom a két életet, a hegyet és a tengert, de tanultam a kudarcból. Igazad volt: el kell köteleznem magam. Ez az ára. Ayahandának és Bondának nem lesz gondjuk a perrel. Sem velem.

– Egyébként sem lenne gondjuk vele – mondta Sri Kemboja. Ismét dühösnek tűnt. Sri Bujang szíve a torkába ugrott. Mit rontott el megint?

– Már közöltem velük, hogy elrendezek mindent – folytatta a húga. – Akad ugyanis néhány kibúvó. Egyrészt tévesen nevezték meg az alperest, ráadásul joghatósági gondok is vannak. Sosem fog a bíróság elé kerülni.

– Ez valami emberi dolog? – kérdezte Sri Bujang. – Azért nem értek egy árva szót sem belőle?

– Ja, igen, ügyvéd vagyok – felelte a húga. – Ezért élek titokban az emberek között, mivel Ayahanda és Bonda szerint méltatlan egy hercegnőhöz, hogy jogi ügyekkel foglalkozzon. És tudod, mennyire rajongok a törvényekért.

Ez még meglepőbb hír volt, mint az, hogy királyi húga az emberek között maszekol.

– Tényleg?

– Bocs, túllőttem a célon – mondta Sri Kemboja. – Elfelejtettem, kivel beszélek. Folyton ezen veszekedtem velük, persze te észre sem vetted. A lényeg, hogy nem kell eladnod a hegyedet. Bőven lesz pénzed, amint a trónra ülsz… abból majd segíthetsz az embereken, akiknek ártottál a katasztrófáiddal.

Sri Bujang tanácstalanul figyelte, ahogy megfosztják nemes áldozatától.

– Ha mindenre volt megoldásod – mondta végül –, az esőre és a perre is, eddig miért nem szóltál?

Sri Kemboján némi szégyenkezés látszott.

– Csak úgy lehet leállítani az esőt, ha túllátunk önmagunkon. Honnan tudhattam volna?

– Évszázadokon át tanultam, hogyan szakítsam át a tudat fátylát!

– Azt sem tudtad, hogy ügyvéd akarok lenni – mutatott rá Sri Kemboja. – Ayahanda egy hónap szobafogságra ítélt a gyakorlati időm alatt. Mondd csak, emlékszel?

Most, hogy így mondta, Sri Bujangnak derengett valami.

– Á, szóval azért bújtad egy hónapon át a szobádban a klasszikusokat? – Sri Kemboja tekintete láttán így folytatta: – Rendben, értelek. De ez akkor sem mentség.

– Dühös voltam rád, Kakanda – mondta a húga. – Te mindent megúsztál. Szerzetes akartál lenni, fogtad magad, felmentél a hegyekbe, és senkit sem engedtél a barlangodba. Nekem kellett együtt élnem a szüleinkkel, és hallgathattam a neked szánt szemrehányásokat is. Mégsem küldtek soha egy futárt a hegyekbe, hogy látogasd meg őket. Nem akartak megszégyeníteni, elvégre te vagy a raja muda.

Sri Bujang mindössze egyetlen érvet tudott felhozni:

– De hát hazajöttem.

– Igen – mondta Sri Kemboja. – Mindegy, attól még, hogy jól áll az ügyünk, nem túl élvezetes pereskedni, miközben apánk beteg. Nyakig ülök a munkában, megvan a magam élete. Van elég gondom enélkül is.

– May Lynn is közéjük tartozik? – tette fel Sri Bujang a kérdést, amely jó ideje motoszkált benne.

Sri Kemboja félrenyelte a limonádét. Emberi ábrázata fülig vörösödött.

– Dehogyis, fogd már be! Honnan veszed? Csak egy munkatársam! – hadarta. – Várj csak, May Lynn mondta? Mit beszélt rólam?

– Ó, semmit – felelte Sri Bujang, és merengve a szemközti falon virító menüre nézett. – De egyébként sem árulhatnám el. Tudod, nekünk, bölcseknek azért mesélnek el dolgokat, mert bíznak bennünk.

– Kakanda! – csattant fel Sri Kemboja.

Sri Bujang azonban tudta, hogy a húga már nem haragszik rá.

Varró Attila fordítása

Daniel Abraham

YULI

Daniel Abraham (www.danielabraham.com) a Long Price Quartet, a Dragon and the Coin, valamint – M. L. N. Hanover írói álnéven – a Black Suns’s Daughter sorozatok szerzője. James S. A. Corey-ként Ty Franckkel közösen írják a Térség-szériát. Jelölték már Hugo-, Nebula- és World Fantasy-díjra, és elnyerte az International Horror Guild-díjat. Új-Mexikóban él.

Negyvenkilenc évesen az ember túl fiatal ahhoz, hogy tizenéves unokát neveljen, neki mégis összejött. A fiú alul tölti ideje javát – Yuli nem hajlandó alagsornak hívni, mivel a szutykos kis kalyiba, ahol laknak, egy domboldalon épült, ezért odalent is van ablak. Egy alagsori szobának nincsenek ablakai. De a fiú alul tölti ideje javát, vagy a barátaival, vagy egyedül. Yuli a konyhában ül, cigarettázik, levett hanggal nézi a tévét, és hallja őket, ahogy odalent neszeznek, mint az egerek.

Mostanában rászoktak, hogy játékból kiadják magukat valaminek, egy különös formájú kockával dobnak, és történeteket találnak ki hozzá. Yuli jobban szerette, amikor még videójátékokkal játszottak. Különösen azokat bírta, amikor egyvalaki mindenki más ellen harcol, és az a lényeg, hogy a végén ő maradjon életben. Yuli sosem játszott ilyenekkel, de legalább értette őket. A „mindenki magáért, Isten pedig mindenki ellen” világát legalább felismeri. Yuli manapság nem sok mindent ismer fel.

Az Egyesült Államokban él, noha sosem hitte volna, hogy ez valaha így lesz. Sztavropolban született, az észak-kaukázusi szövetségi körzetben, de erre már nem emlékszik. A lent játszó fiúknál fiatalabb volt még, amikor otthagyta a családját, hogy harcolni menjen. Gyerekkorából több időt töltött Afganisztánban, mint otthon, és ekkor még nem magáncégeknek dolgozott. Azóta bejárta a világot, még ha a legpocsékabb részeit is. De mégiscsak az egész világot.

A ház, amelyben most lakik, keskeny. A falakat arra a fakó színre festették, amit Wrona „ingatlanügynök-fehérnek” nevezett el, amikor hét évvel ezelőtt megvették az épületet. Cigarettái füstje és a sült hús zsírja azóta elszínezték. A konyha padlója linóleumkockákból áll, és kissé felkunkorodik a mosogató mellett, ahol folyton nedvesség éri. Az elülső szobában lévő kanapét Yuli műanyaggal takarja le, hogy a kárpit ne szívja be a cigarettafüst szagát. A hátsó udvart lebetonozta, hogy ne kelljen folyton nyírnia azt a kurva gyepet, de ahol megrepedt, mindenütt hosszú fűszálak kandikálnak ki alóla. Az ágya viszont jó. Hatalmas, és annyira széles, hogy a hálószobában alig marad hely a járkáláshoz. Egykor, amikor ideköltözött, és eleinte volt néhány barátnője, még arról álmodozott, hogy amerikai lányokkal tölti meg ezt az ágyat, és addig dugja őket, amíg minden bajról el nem feledkezik.