A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Cora Reilly: Sweet Temptation, 2020

Fordította

MEDGYESI CSILLA

Copyright © 2020 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-17-7

PROLÓGUS

Cassio

A véres kezemre, majd a feleségem élettelen testére meredek. Lassan becsukom az ajtót, arra az esetre, ha Daniele erre járna. Nem kell ebből többet látnia. Összetörve hevernek Gaia ernyedt teste mellett a vörös rózsák, amelyeket a szobalány a nyolcadik évfordulónkra vásárolt neki. Vörös rózsák, akár a vér, amely beszennyezte az ágyneműt és a feleségem fehér ruháját.

Felveszem a telefont, felhívom az apámat.

– Cassio, nem vacsorázni mész Gaiával?

– Gaia halott.

Csönd.

– Megismételnéd?

– Gaia halott.

– Cassio…

– Valakinek fel kell takarítania, mielőtt a gyerekek meglátják. Küldj egy takarítócsapatot, és értesítsd Lucát!

EGY

Cassio

Amikor az ember felesége meghal, szomorúságot és kétségbeesést kellene éreznie, de én csak haragot és neheztelést érzek, miközben figyelem, ahogy a koporsót leeresztik a sírba.

Gaiával nyolc évig voltunk házasok. Az évfordulónk napján a halála vetett véget a házasságunknak. Méltó vég egy olyan köteléknek, amely a kezdet kezdetétől balsorsra volt ítélve. Talán a sors akarta úgy, hogy ez legyen a nyár legforróbb napja. Izzadság csorog a homlokomon és a halántékomon, de könny nem csatlakozik hozzá.

Apám erősít a szorításán a vállamon. Vajon önmagát akarja megtámasztani vagy engem? A harmadik szívrohama óta sápadt a bőre, és Gaia halála nem segített a dolgon. Aggodalmasan néz rám. Hályog homályosítja el a szemét. Minden múló nappal egyre jobban elenyészik. Minél gyengébb, nekem annál erősebbé kell válnom. Ha sebezhetőnek tűnsz, a maffia élve felfal.

Odabiccentek neki, aztán acélos arckifejezéssel visszafordulok a sír felé.

A Famiglia minden kisfőnöke megjelent. Még Luca Vitiello, a Capónk is eljött New Yorkból a feleségével. Mindnyájuk arca komor – tökéletes maszk, akárcsak az enyém. Hamarosan részvétüket nyilvánítják nekem, megnyugtatóan hamis szavakat suttognak, miközben már most keringenek a pletykák a feleségem korai haláláról.

Örülök, hogy sem Daniele, sem Simona nem elég idősek ahhoz, hogy megértsék, amit hallanak. Nem fogják fel, hogy meghalt az anyjuk. Még a kétéves Daniele sem érti a „halott” szó véglegességét. És Simona… anya nélkül maradt négy hónaposan.

A düh újabb hulláma sugárzik végig bennem, de elfojtom. A körülöttem lévő férfiak között kevés a barát, a legtöbben a gyengeség jeleit kutatják. Fiatal kisfőnök vagyok, sokak szemében túl fiatal, de Luca bízik benne, hogy vasmarokkal irányítom Philadelphiát. Nem fogok csalódást okozni neki vagy az apámnak.

A temetés után a házamban gyűlünk össze ebédre. Sybil, a házvezetőnőm odaadja nekem Simonát. A pici lányom egész éjszaka sírt, de most mélyen alszik a karomban. Daniele a lábamba kapaszkodik, zavartnak látszik. Gaia halála óta most először keresi a közelségemet. Érzem magamon az együttérző tekinteteket. Egyedül két kicsi gyerekkel, egy fiatal kisfőnök… Keresik a páncélomon a legkisebb repedéseket is.

Az anyám szomorú arccal hozzám lép, és elveszi tőlem Simonát. Felajánlotta, hogy gondoskodik a gyerekeimről, de hatvannégy éves, és az apámmal is törődnie kell. A húgaim körénk gyűlnek, gügyögnek Danielének. Mia felveszi és a mellére szorítja őt. A húgaim is felajánlották a segítségüket, de nekik is vannak kisgyerekeik, akikről gondoskodniuk kell, és nem is laknak a közelben – Miát kivéve.

– Fáradtnak látszol, fiam – jegyzi meg az apám csöndesen.

– Nem sokat aludtam az elmúlt pár éjszaka.

Az anyjuk halála óta sem Daniele, sem Simona nem aludt egyszerre két óránál többet. A fejemben felvillan Gaia véres ruhájának a képe, de elhessegetem.

– Anyát kell találnod a gyerekeidnek – mondja az apám, és a sétabotjára támaszkodik.

– Mansueto! – tiltakozik halkan az anyám. – Csak ma temettük el Gaiát.

Az apám megpaskolja az anyám karját, de közben rám néz. Tudja, nincs szükségem időre, hogy meggyászoljam Gaiát, de be kell tartanunk az illendőség szabályait. Arról nem is beszélve, hogy magam sem vagyok biztos benne, akarok-e másik asszonyt az életembe. De nem számít, hogy mit akarok. Az életemet minden tekintetben megkövesedett szabályok és hagyományok irányítják.

– A gyerekeknek anyára van szükségük, neked pedig valakire, aki a gondodat viseli – közli az apám.

– Gaia soha nem viselte a gondját – motyogja Mia. Ő sem bocsátott meg a néhai feleségemnek.

– Ne itt, ne ma! – csattanok fel. Mia becsukja a száját.

– Gondolom, már ki is néztél valakit Cassiónak – mondja apánknak a szemét forgatva Ilaria, a legidősebb húgom.

– Már minden kapitány és kisfőnök megkereste apát, akinek eladósorban lévő lánya van – jegyzi meg csöndesen Mia.

Az apám még nem beszélt nekem erről, mert tudta, hogy nem hallgatnám meg. Miának azonban valószínűleg igaza van. Keresett árucikk vagyok – az egyetlen nőtlen kisfőnök a Famigliában.

Luca és a felesége, Aria lépnek hozzánk. Intek a családnak, hogy maradjanak csöndben. Luca ismét kezet ráz velem, Aria a gyerekeimre mosolyog.

– Szólj, ha egy időre vissza kell lépned a kötelezettségeidtől – mondja Luca.

– Nem – vágom rá azonnal. Ha most feladom a pozíciómat, akkor soha nem kapom vissza. Philadelphia az én városom, és én fogok uralkodni fölötte.

Luca biccent.

– Tudom, hogy ez nem a megfelelő alkalom megvitatni a dolgokat, de megkeresett Felix, a nagybátyám.

Az apám bólint, mintha tudná, mit fog mondani Luca.

– Észszerű ötlet.

Intek nekik, hogy kövessenek a kertbe.

– Miről van szó?

– Ha nem ismerném a feleséged halálának a körülményeit, akkor nem hoztam volna szóba ma a dolgot. Tiszteletlenség.

Luca csak azt tudta, amit én mondtam neki.

Az apám megcsóválja a fejét.

– Nem várhatjuk ki az illendő egy évet. Az unokáimnak anyára van szükségük.

– Mi az, amiről beszélnünk kell? – kérdezem Lucát, mert már belefáradtam, hogy az apám és ő tudja, mi történik, én meg a sötétben tapogatózom.

– Felix nagybátyámnak van egy lánya, akit még nem ígértek oda senkinek. Ő lehetne a feleséged. A Philadelphia és Baltimore közötti szövetség megerősítené a hatalmadat, Cassio – feleli Luca.

Felix Rizzo kisfőnökként irányítja Baltimore-t. Azzal nyerte el a pozíciót, hogy feleségül vette Luca egyik nagynénjét – nem azért, mert jól végezte a munkát –, de elviselhető ember. Nem emlékszem a lányára.

– Miért nincs még férjnél?

Egy magas rangú maffiózó lányaként már évekkel ezelőtt oda kellett volna ígérniük valakinek a Famigliából…, hacsak nincs valami baj vele.

Luca és az apám összenéznek, ami azonnal megszólaltatja bennem a vészcsengőt.

– Az egyik kapitány fiának ígérték, de a fiút megölték az egyik Bratva támadásban tavaly.

Az aggodalmas arcomat látva apám gyorsan hozzáteszi:

– Nem ismerte a fiút. Csak egyszer találkozott vele tizenkét éves korában.

Van még más is.

– November elején feleségül veheted. Így az esküvő nem lenne időben túl közel Gaia temetéséhez.

– Miért november?

– Akkor lesz tizennyolc éves – feleli Luca.

Az apámra és Lucára meredek. Elment az eszük?!

– A lány majdnem tizennégy évvel fiatalabb nálam!

– A körülményeidet figyelembe véve ő a legjobb választás, Cassio – mondja az apám esedezve. – A magas rangú maffiózók összes szóba jöhető lánya még fiatalabb, és a korábbi tapasztalataid alapján kétlem, hogy hajlandó lennél elvenni egy özvegyet.

Az arcom megkeményedik.

– A mai nap nem a legmegfelelőbb ennek a megvitatására.

Luca biccent.

– Ne várj túl sokáig! Felix a lehető leghamarabb párt akar találni Giuliának.

Feszülten bólintok, aztán visszamegyek a házba. Az anyám próbálja megnyugtatni Simonát, aki sírni kezdett, és Mia éppen kilép a nappaliból a hisztiző Danielével. Feleségre van szükségem. Ma azonban nem vagyok olyan mentális állapotban, hogy meghozzak egy ilyen döntést.

Faro átnyújt nekem egy Martinit, aztán a velem szemben álló fotelbe rogy az irodámban.

– Szarul nézel ki, Cassio.

Feszes mosolyt villantok rá.

– Újabb álmatlan éjszaka.

Az italába kortyol, és rosszallóan néz rám.

– Mondj igent Rizzónak! Feleségre van szükséged. Szerezhetsz egyet nem egészen négy hónap alatt. Kétségbeesetten a családtagjának akar tudni téged, hogy mentse a szerencsétlen seggét, különben nem várna már hetek óta, hogy dönts végre. Biztos vagyok benne, hogy mostanra már tudott volna férjet találni a lányának.

Egyetlen korttyal ledöntöm a Martinim felét.

– Majdnem tizennégy év van közöttünk. Tudod, hogy meg kell várnom, amíg a lány betölti a tizennyolcat.

– Akkor egy özvegyet kell elvenned. Tényleg olyan nőt akarsz, aki egy másik férfiért van oda, azok után, ami Gaiával történt? – kérdezi csöndesen.

Grimaszolok. Mostanában inkább igyekeztem elfeledkezni Gaiáról, és már Daniele sem kérdezgetett többet az anyjáról, mert rájött, hogy nem fog visszajönni. Azóta átkozottul csöndes lett, egyetlen szót sem ejtett ki a száján.

– Nem – vágom rá nyersen. – Özvegy nem kell.

Nem csupán azt nem akarom kockáztatni, hogy ugyanaz megismétlődjön, de a piacon lévő összes özvegynek vannak már gyerekei, és nem akarom, hogy az enyémeknek osztozniuk kelljen az új asszony figyelmén. Minden gondoskodásra és szeretetre szükségük van, amit csak megkaphatnak. Szenvednek, és nem számít, hogy mennyire igyekszem, én nem vagyok olyan ember, aki megadhatja nekik, amire szükségük van.

– Az isten szerelmére, hívd fel Rizzót! Mi a probléma? A lány hamarosan nagykorú lesz.

Faróra meredek.

– Más férfi gyilkolni is hajlandó lenne az esélyért, hogy ismét egy szexi lány bújjon az ágyába, te meg játszod itt az áldozatot, amikor ezüsttálcán kínálnak fel neked egyet.

– Ha nem lennénk gyerekkori barátok, akkor az egyik ujjadtól megszabadítanálak ezért a hangnemért – figyelmeztetem.

– Akkor szerencse, hogy barátok vagyunk – vág vissza Faro, és felemeli a poharát.

Egy újabb visítással töltött éjszaka után, reggel felhívom Felixet.

– Helló, Felix, Cassio vagyok.

– Cassio, örülök, hogy hallom a hangodat. Feltételezem, hogy döntésre jutottál a lányommal való elköteleződést illetően.

– Szeretném feleségül venni. – Ez nem teljesen igaz. A lány az egyetlen esélyem, hogy megőrizzem az ép elmémet. – Nem várhatok sokáig. Tudod, hogy két kisgyerekem van, akiknek anyára van szükségük.

– Természetesen. Giulia nagyon gondoskodó. Az esküvőt megtarthatjuk november elején, egy nappal Giulia tizennyolcadik születésnapi partija után.

A fogamat csikorgatom.

– Rendben. Ez méltányos.

– Szeretném, ha előtte megismerkednél vele, hogy megbeszélhessük a lakodalom részleteit. Rengeteg munka lesz megszervezni egy ilyen nagyszabású esküvőt ilyen rövid idő alatt.

– Ragaszkodsz hozzá, hogy nagy ünnepség legyen?

– Igen. Giulia az egyetlen lányom, és a feleségem valami különlegeset akar szervezni neki. A fiunk esetében nem tudott olyan sokat tervezgetni, mint amennyit akart. Arról nem is beszélve, hogy a mi státuszunkban ez egy fontos társasági esemény, Cassio.

– Nem tudok részt venni a szervezésben. Így is elég sok a dolgom, szóval, a feleségednek kell gondoskodnia mindenről.

– Az nem gond. Beszéljük meg a részleteket, amikor eljössz hozzánk, jó? Mikor tudsz sort keríteni rá?

Sybil úgy tervezte, hogy a házamban tölti a hétvégét, hogy vigyázzon a gyerekekre.

– Két nap múlva, de nem maradhatok sokáig.

– Tökéletes. Helyes döntést hoztál, Cassio. Giulia csodálatos.

Giulia

Apu furán viselkedik vacsora közben. Úgy bámul rám, mintha mondani akarna valamit, de végül nem teszi. Anyu meg úgy néz ki, mint aki meghívót kapott egy exkluzív nyári Chanel kiárusításra.

Miután végzek a vacsorával, várom, hogy apu elbocsásson. Szeretném befejezni a festményt, amit reggel kezdtem el. Most, hogy elvégeztem a középiskolát, arra használom a szabadidőmet, hogy fejlesszem az alkotókészségemet.

Apu megköszörüli a torkát.

– Beszélnünk kell veled.

– Rendben – felelem lassan.

Legutóbb, amikor apu így kezdett el egy beszélgetést, azt közölte velem, hogy a vőlegényemet megölték egy Bratva támadásban. Nem rázott meg úgy a dolog, ahogyan kellett volna, tekintve, hogy közös jövőt terveztünk, de csak egyszer találkoztam vele, és annak is sok éve volt már. Anyu volt az egyetlen, aki keserű könnyet ejtett, főleg azért, mert a fiú halála azt jelentette, hogy tizenhét évesen vőlegény nélkül maradtam. Ennek pedig botrányszaga volt.

– Találtunk neked egy új férjet.

– Ó!

Nem mintha nem számítottam volna rá, hogy hamarosan férjhez adnak, de a korom miatt reméltem, hogy engem is bevonnak majd a jövendőbelim kiválasztásának folyamatába.

– Egy kisfőnök az! – bukik ki anyuból, miközben rám vigyorog.

Felugrik a szemöldököm. Nem csoda, hogy anyu ennyire lelkes. A néhai vőlegényem csak egy kapitány fia volt, amiben nem volt semmi izgató – anyu véleménye szerint.

Töröm a fejemet, hogy melyik kisfőnök hasonló korú, mint én, de nem jut eszembe senki.

– Ki az?

Apu kerüli a tekintetemet.

– Cassio Moretti.

Leesik az állam. Apu gyakran beszélt nekem az üzletről, ha ki kellett öntenie a lelkét, mert anyut nem érdekelték a részletek. A Moretti név hetek óta közszájon forgott. A Famiglia legkegyetlenebb kisfőnöke elveszítette a feleségét, és most egyedül kellett nevelnie a két kisgyerekét. Elképesztő pletykák keringenek arról, hogyan és miért halt meg a felesége, de csak a Capo ismeri a részleteket. Van, aki azt mondja, hogy Moretti dühében ölte meg a feleségét, míg mások szerint az asszonynak lett elege abból, hogy a férje szigorú szabályai szerint éljen. Még olyanok is akadnak, akik azon spekulálnak, hogy az asszony öngyilkos lett, csak hogy meneküljön a férje kegyetlenségétől. Egyik pletyka sem késztetett arra, hogy megismerjem ezt a férfit, arra meg még kevésbé, hogy feleségül menjek hozzá.

– De sokkal idősebb nálam – jegyzem meg végül.

– Tizenhárom évvel, Giulia. Ereje teljében lévő férfi – korhol anyu.

– Miért engem akar?

Még nem is találkoztam vele. Nem ismer engem. És ami még rosszabb: fogalmam sincs, hogy kell gyereket nevelni.

– Rizzo vagy. Két fontos család egyesítése mindig kívánatos – feleli anyu.

Apura nézek, de ő a borospoharába mered. Az utolsó dolog, amit Cassio Morettiről mondott, az volt, hogy Luca azért csinált belőle kisfőnököt, mert ők ketten egyformák – mindketten könyörtelen, született zsarnokok és akkorák, mint egy-egy bika.

És most egy ilyen férfihoz ad engem.

– Mikor? – kérdezem. Anyu izgatottságából ítélve már a részleteket is biztos eldöntötték.

– Egy nappal a születésnapod után – feleli anyu.

– Csodálkozom, hogy megvárjátok, amíg nagykorú leszek. Nem mintha egyébként általában törvénytisztelő társaság lennénk.

Anyu lebiggyeszti a száját.

– Remélem, felhagysz ezzel a csípős stílussal, mielőtt megismerkedsz Cassióval. Egy hozzá hasonló férfi nem fogja tolerálni a szemtelenségedet.

Ökölbe szorul a kezem az asztal alatt. Valószínűleg anyu erőltette ezt a házasságot. Mindig is próbált javítani a Famigliában betöltött helyzetünkön.

Anyu elmosolyodik, aztán feláll.

– Jobb lesz, ha elkezdek helyszínt keresni. Ez lesz az év eseménye!

Megpaskolja az arcomat, mintha cuki kis pudli lennék, ami díjat nyert neki egy kutyakiállításon. A savanyú arcom láttán összevonja a szemöldökét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy Cassio értékelni fogja a mogorvaságodat… vagy a frufrudat.

– Giulia jól néz ki, Egidia – közli határozottan apu.

– Csinos és fiatal, de nem néz ki úgy, mint egy kifinomult úrinő.

– Ha Cassio úrinőt akar, akkor nem kellene nála sokkal fiatalabb nőt feleségül vennie – motyogom.

Anyu levegő után kapkod, és úgy szorítja a szívére a kezét, mintha a korai halálát okoztam volna. Apu köhögéssel próbálja leplezni, hogy nevet.

De anyut nem tudja becsapni, figyelmeztetőn apura bök.

– Térítsd észre a lányodat! Ismered Cassiót. Mindig mondtam, hogy legyél szigorúbb vele.

Azzal sarkon fordul, és heves szoknyasuhogással távozik.

Apu felsóhajt, és fáradtan elmosolyodik.

– Az anyád csak a legjobbat akarja neked.

– Azt akarja, ami a pozíciónk szempontjából a legjobb. Miért lenne jó nekem, hogy feleségül megyek egy kegyetlen vénemberhez, apu?

– Gyere – mondja apu, miközben feláll –, sétáljunk egyet a kertben!

Követem őt. A karját nyújtja, én pedig belekarolok. A levegő meleg és párás, úgy főbe kólint, mint egy faltörő golyó.

– Cassio nem olyan öreg, Giulia. Csak harmincegy éves.

Próbálok hasonló korú férfiakra gondolni, de soha nem figyeltem igazán a férfiakra. Luca nem hasonló korú? Mondjuk, nem vigasztal az unokabátyám gondolata, mert Luca halálosan megrémít. Ha Cassio is ilyen…

Mi van, ha egy undorító, dagadt vadállat? Felnézek apura. Barna szeme ellágyul.

– Ne nézz rám úgy, mintha elárultalak volna! Cassio feleségének lenni nem olyan rossz, mint gondolod.

– Született zsarnok. Így emlegetted őt. Emlékszel?

Apu bűntudatosan bólint.

– Az embereivel és az ellenségeivel, nem veled.

– Hogy lehetsz ebben ennyire biztos? Miért halt meg a felesége? Hogyan? Mi van, ha ő ölte meg? Vagy olyan borzalmasan bántalmazta őt, hogy az asszony eldobta az életét?

Mély levegőt veszek, próbálom megnyugtatni magam.

Apu kisimítja a frufrumat az arcomból.

– Még soha nem láttalak ennyire ijedtnek – sóhajt fel. – Luca biztosított róla, hogy Cassiónak nincs köze a felesége halálához.

– Megbízol Lucában? Nem te mondtad nekem, hogy próbálja megerősíteni a hatalmát?

– Nem lett volna szabad olyan sokat mondanom neked.

– És hogy lehet Luca biztos abban, hogy mi történt Mrs. Morettivel? Tudod, hogy megy ez. Még egy Capo sem avatkozik családi ügyekbe.

Apu megragadja a vállamat.

– Cassio egyetlen ujjal sem nyúl hozzád, ha jót akar magának!

Mindketten tudjuk, hogy apu semmit sem tehet, mihelyt feleségül megyek Cassióhoz. És ha őszinték vagyunk, akkor azt is, hogy apu nem olyan alkat, aki megkockáztatná, hogy eleve kudarcra ítélt összetűzésbe keveredjen. Luca Cassiót pártolná apámmal szemben. Ha választania kellene kettejük közül, akkor biztosan apu húzná a rövidebbet.

– Holnap eljön, hogy megismerkedjen veled.

Döbbenten lépek egyet hátra.

– Holnap?

KETTŐ

Giulia

Anyu teljesen világossá tette, hogy addig nem fogok találkozni Cassióval, amíg hivatalosan bemutatnak bennünket egymásnak a vacsoránál. Egész délután a szobámban kellene maradnom, miközben a szüleim és a jövendőbeli férjem megvitatják a jövőmet, mintha kétéves gyerek lennék, választási lehetőség nélkül. Ám én, amikor meghallom a csengőt, a kedvenc farmer kertésznadrágomban és a napraforgókkal díszített fehér ujjatlan pólómban kiosonok a szobámból. Mezítláb, lábujjhegyen kitipegek a felső lépcsőfordulóra, elkerülve minden egyes nyikorgó parkettát.

Letérdelek, kicsire összehúzom magam, és átkukucskálok a korlát résén. A hangokból ítélve a szüleim két férfit üdvözölnek. Az apám lép be a képbe, hivatalos mosollyal az arcán, az anyám követi, akiről sugárzik az öröm. Aztán két férfi kerül a látómezőmbe.

Nem nehéz kitalálni, melyikük Cassio. Az apám és a másik férfi fölé tornyosul. Most már értem, miért hasonlítják Lucához. Széles és magas, és a sötétkék, háromrészes öltönyében csak még imponálóbb. Az arckifejezése acélos, még a szempilláját rebegtető anyám sem képes mosolyt csalni az arcára. Az a benyomásom, hogy legalább a társa szívesen van itt. Cassio nem tűnik öregnek – és egyértelműen nem kövér. Az izmai még a ruha alatt is tisztán látszanak. Az arca csupa éles szög és sötét borosta. Szándékosan meghagyott borosta, nem az a fajta, amely arról árulkodik, hogy valakinek nincs ideje vagy kedve borotválkozással bíbelődni.

Cassio megnyerő, felnőtt férfi, nagy hatalmú vezető, én meg épp csak befejeztem a középiskolát. Miről kellene beszélgetnünk?

Én szeretem a modern művészetet, a rajzolást és a pilatest. Kétlem, hogy ezek a dolgok számítanak egy hozzá hasonló férfinak. Valószínűleg a kínzás és a pénzmosás a kedvenc időtöltése – és talán néha egy alkalmi kurva. Szorongás vesz rajtam erőt. Nem egészen négy hónap múlva le kell feküdnöm ezzel a férfival, ezzel az idegennel. Egy férfival, aki talán halálba kergette a feleségét.

Bűntudat hasít belém. Feltételezésekbe bocsátkozom. Cassio elveszítette a feleségét, és egyedül kell gondoskodnia a gyerekeiről. Mi van, ha gyászol? Mondjuk, nem úgy tűnik.

Ugyanakkor, figyelembe véve, hogy a férfiak a mi világunkban fiatal koruktól megtanulják elrejteni a valódi érzelmeiket, ez még nem jelent semmit.

– Miért nem megyünk be a dolgozószobámba, hogy igyunk egy pohárral a legjobb konyakomból, és csevegjünk a házasságról? – int apu a szobája felé.

Cassio biccent.

– Megnézem, minden rendben megy-e a konyhában. A séfünk igazi lakomát készít ma estére – teszi hozzá anyu lelkesen.

Cassio és a társa feszülten anyámra mosolyognak.

Nevetett vajon valaha ez a férfi a szemével és a szívével?

Megvárom, amíg mindnyájan eltűnnek a szemem elől, majd lesietek a földszintre, és besurranok a könyvtárba, amely közvetlenül a dolgozószoba mellett van. A két szobát összekötő ajtóra tapasztom a fülemet, hogy kihallgassam a beszélgetést.

– Ez a szövetség mindkettőnk számára előnyös – mondja apu.

– Beszéltél már Giuliával?

A szívverésem felgyorsul, amikor először hallom meg a nevemet Cassio mély hangján. Életem végéig hallani fogom tőle.

Apu megköszörüli a torkát. Anélkül is tudom, mennyire kínosan érzi magát, hogy látnám.

– Igen, tegnap este.

– Hogy reagált?

– Giulia tisztában van vele, mekkora megtiszteltetés feleségül menni egy kisfőnökhöz.

A szememet forgatom. Tényleg nagyon szeretném látni az arcukat.

– Ez nem válasz a kérdésemre, Felix – jegyzi meg Cassio némi bosszúsággal a hangjában. – Nemcsak a feleségem lesz, hanem a gyermekeim anyja. Ezzel tisztában vagy, ugye?

– Giulia nagyon gondoskodó és felelősségteljes… nő. – Nem könnyen ejti ki ezt a szót, és nekem is beletelik egy kis időbe, amíg rájövök, hogy rám gondol. Még nem érzem magam nőnek. – Néha vigyázott a bátyja gyermekére, és élvezte.

Néha pár percig játszottam a bátyám gyerekével, amikor eljöttek hozzánk, de soha nem cseréltem pelenkát vagy etettem meg.

– Biztosíthatlak, hogy Giulia minden igényedet kielégíti.

Az arcom felforrósodik. Egy pillanatig csend van. Vajon Cassio és a társa is félreértették apu szavait, mint én?

Apu ismét megköszörüli a torkát.

– Mondtad már Lucának?

– Igen, a tegnapi telefonbeszélgetésünk után.

Elkezdik megtárgyalni a hamarosan esedékes találkozót a Capóval, az én gondolataim pedig rögtön elkalandoznak.

– Haza kell telefonálnom. És Faróval szeretnénk egy kicsit lazítani a vacsora előtt. Hosszú napunk volt – mondja Cassio.

– Természetesen. Menjetek át azon az ajtón, a könyvtár nagyon csöndes. Még van egy óránk, mielőtt bemutatlak a lányomnak.

A közeledő léptek hallatán elugrom az ajtótól. Amikor megmozdul a kilincs, gyorsan beszaladok az egyik könyvespolc mögé, és nekinyomom magam. Ahogy az ajtó felé pillantok, látom, hogy Cassio és Faro belépnek. Apu ismét erőltetetten rájuk mosolyog, aztán becsukja az ajtót, bezárva engem velük. Hogy juthatnék ki a könyvtárból, majd fel az emeletre, ha ezek itt tanyáznak?

– Na? – kérdezi Faro.

Cassio beljebb jön, közelebb hozzám. A homlokát ráncolja, de az ébersége egy része eltűnőben van.

– Kimerítő. Különösen Mrs. Rizzo. Remélem, a lánya nem rá hasonlít.

Felháborodottan biggyesztem le az ajkamat. Igaz, hogy anyu fárasztó, de akkor is bosszantanak Cassio szavai.

– Láttál róla fényképet?

Faro kuncogva felvesz egy bekeretezett fényképet a kisasztalról.

Átkukucskálok a könyvek között, és a rémülettől elkerekedik a szemem. Feltartja a képet, hogy Cassio is láthassa. Azon a képen kilencéves vagyok, és szélesen vigyorogva mutogatom a fogszabályzómat. Pöttyös ruha és piros gumicsizma van rajtam, a copfomban két apró napraforgó. Apu imádja rólam ezt a képet, és anyu zsémbelése ellenére nem hajlandó eltenni szem elől. Most azt kívánom, bárcsak hallgatott volna anyura.

– Baszódj meg, Faro! Tedd azt le! – szól rá Cassio élesen, amitől megrándul az arcom. – Kibaszott pedofilnak érzem magam, ha arra a gyerekre nézek.

Faro leteszi a képet.

– Helyes kölyök. Rosszabb is lehetne.

– Őszintén remélem, hogy megszabadult attól a fogszabályzótól meg a borzalmas frufrutól.

A frufrumra kapom a kezemet. Düh és megalázottság keveréke önt el.

– Jól megy a kisiskolás kinézethez – jegyzi meg Faro.

– Nem akarok egy átkozott iskolás lányt kefélni.

Megrándulok, a könyököm egy könyvnek ütődik, ami leesik a polcról.

Ó, ne! A helyiségre csend ereszkedik.

Kétségbeesetten nézek körül, hogy hová menekülhetnék. Lehorgasztott fejjel próbálok átslisszolni a következő sorba, de túl késő. Egy árnyék borul rám, és egy kemény testbe ütközöm, amitől a polcnak tántorodom. A farkcsontom a kemény fának csapódik, és felkiáltok a fájdalomtól.

Felkapom a fejemet, az arcom ég.

– Elnézést, uram! – bukik ki belőlem. Pokolba az előkelő nevelésemmel!

Cassio dühös arccal mered rám, de aztán látom, hogy felismer.

Ami az első benyomásokat illeti, ez simábban is mehetett volna.

Cassio

– Elnézést, uram!

Lenézek az előttem álló lányra. Hatalmas kék szemmel és elnyílt ajakkal figyel. Aztán rádöbbenek, hogy ki ő. Giulia Rizzo, a jövendőbeli feleségem.

Szó nélkül bámulom. Faro mellettem visszafojtja a nevetést, de én közel sem érzem viccesnek a helyzetet. Ez a nő –lány –, aki nem egészen három hónap múlva a feleségem lesz, épp az imént szólított „uramnak”.

A tekintetem végigsiklik a testén, a pucér lábfején, a karcsú lábán, a ronda farmerruhán és a virágos borzalmon, amit visel. A szemem végül megállapodik az arcán. Még mindig megvan a frufruja, de a haja többi része hosszú és hullámos, és leomlik a meztelen vállára.

Mivel nem mozdulok, hogy elmehessen mellettem, felnéz, majd megmerevedik, nyilvánvalóan meglepi a rendíthetetlen figyelmem.

Be kell vallanom, hogy nem is néz ki olyan rosszul a frufru. Nagyon csinos lány. Kedves lány. És ez a probléma. Ebben az öltözékben tinédzsernek néz ki, nem felnőtt nőnek – egyértelműen nem feleségnek és anyának.

Reszkető kézzel érinti meg a frufruját, pír ömlik el az arcán.

Biztosan hallotta, amit mondtam.

Felsóhajtok. Ez rossz ötlet volt. Az elejétől kezdve tudtam, de a megállapodás megszületett, és most már nincs visszaút. A feleségem lesz, és remélhetőleg soha többé nem szólít majd uramnak.

Leejti a karját, és felegyenesedik.

– Bocsásson meg, uram, nem akarom megsérteni, de nem szabad felügyelet nélkül egyedül maradnia velem, különösen nem ilyen közel állnia hozzám.

Faro rám néz, és látszik rajta, hogy mindjárt összepisili magát.

Összehúzott szemmel meredek Giuliára. Nem lépek hátra, de el kell ismernem, tetszik, hogy a hatalmam ellenére bátran szembeszáll velem.

– Tudod, hogy ki vagyok?

– Igen, a philadelphiai kisfőnök, csakhogy felettem az apám rendelkezik, nem maga, de még ha nem is lenne így, a tisztesség tiltja, hogy egyedül legyek egy olyan férfival, aki nem a férjem.

– Ez igaz – jegyzem meg nyugodtan. – De nem egészen négy hónap múlva a feleségem leszel.

Giulia felemeli az állát, hogy magasabbnak tűnjön. Hatásos volt az előadása, bár a remegő ujjai és az elkerekedett szeme elárulja a félelmét.

– Ahogy én látom…, kémkedtél utánunk. Bizalmas beszélgetést folytattunk, amelybe engedély nélkül beleütötted az orrodat – mondom halk hangon.

Elfordítja a tekintetét.

– A könyvtárban voltam, amikor bejöttek, és megijesztettek engem.

Faro nevetni kezd mellettem. Dühös tekintettel elhallgattatom, és felsóhajtok. Nincs türelmem ilyen drámákhoz. Hetek óta alig alszom éjszakánként. A szobalányok átveszik tőlem a munka nehezét, de Simona sírása így is felébreszt. A gyerekeimnek anyára van szükségük, nem egy másik gyerekre, akiről szintén gondoskodni kell.

– Faro, adnál nekünk egy percet?

Giulia bizonytalanul méreget, még mindig a polchoz szorítva. Ellépek tőle, hogy illendő távolságot tartsak. Faro távozik, és becsukja az ajtót.

– Ez nem illendő – jegyzi meg Giulia lágy hangon.

– Pár szót akarok váltani veled. Később velünk lesznek a szüleid is, és nem lesz időnk beszélgetni.

– Az anyám fog beszélni. Kimerítő ezen a téren.

Ugrat engem? Kíváncsiság és gyanakvás sugárzik az arcáról.

– Azt nem a te fülednek szántam. – A fotelek felé intek. – Beszélgetsz velem?

Oldalra biccenti a fejét, mintha próbálna megérteni engem.

– Természetesen.

Megvárom, hogy leüljön, mielőtt én is helyet foglalok. Keresztbe teszi a lábát, aztán ismét megigazítja a frufruját, de elpirul, amikor észreveszi, hogy figyelem. Megrándul az orra.

– Értékelném, ha nem tenne említést az anyámnak erről…

– Ne szólíts uramnak – morgom.

A döbbenettől megrándul az arca.

– Akkor minek kellene szólítanom?

– Mi lenne, ha Cassiónak hívnál? Hamarosan a férjed leszek.

Szaggatott sóhaj szakad fel belőle.

– Novemberben.

– Igen. Mihelyt betöltöd a tizennyolcat.

– Mi a különbség? Hogy leszek pár hónap múlva használható feleség, ha most nem vagyok az?

– Mindenképpen túl fiatal vagy, de kényelmesebben érzem magam, ha akkor veszlek el, amikor már hivatalosan is nagykorú vagy.

Lebiggyeszti az ajkát, és megcsóválja a fejét.

– Két kisgyerekem van, akikről gondoskodnom kell. Daniele kétéves, addigra már majdnem három, Simona pedig tízhónapos lesz, amikor összeházasodunk.

– Tud fényképet mutatni? – kérdezi, ami meglep.

Előveszem a telefonomat, és megmutatom neki a háttérképet: a fénykép nem sokkal Gaia halála előtt készült, de ő nincs rajta. Daniele a karjában tartja a négyhónapos húgát.

Figyelem Giulia arcát. A tekintete ellágyul, és elmosolyodik – gondtalan, őszinte mosollyal. Nem olyan mosoly, amilyet a köreinkbe tartozó nők részéről megszoktam. Ez is arról árulkodik, mennyire fiatal. Még nem volt megcsömörlött és óvatos.

– Imádnivalók. És milyen édes, ahogy a karjában tartja a húgát. – Rám mosolyog, aztán elkomolyodik. – Részvétem. Én…

– Nem akarok a halott feleségemről beszélni – sziszegem.

Gyorsan bólint, és az ajkába harap. Basszus, miért kell ilyen édesnek és ártatlannak tűnnie? Olyan sok tinilány van, aki annyi sminket vakol az arcára, hogy tíz évvel idősebbnek tűnik a koránál – de Giulia nem. Tizenhétnek látszik, és nem fog csodával határos módon idősebbnek tűnni négy hónap múlva sem, amikor betölti a tizennyolcat. Meg kell majd kérnem az anyját, hogy jó vastagon sminkelje ki az esküvőnk napjára.

A füle mögé tűri a haját, kivillantva egy napraforgós fülbevalót.

– Mindig így öltözöl? – intek a ruházatára.

Végignéz magán, és apró ránc jelenik meg a homlokán.

– Szeretem a ruhákat.

A pír elmélyül az arcán, amikor rám néz.

– Én is szeretem a ruhákat – mondom neki. – Az elegáns ruhákat, amelyek illenek egy nőhöz. Elvárom tőled, hogy a jövőben elegánsabban öltözz. Bizonyos imázst kell mutatnod a külvilág felé. Ha megadod a méreteidet, akkor küldök majd valakit, hogy megújítsa a ruhatáradat.

Rám mered.

– Megértetted? – kérdezem, amikor csendben marad.

Pislog, aztán bólint.

– Akkor jó. Nem lesz hivatalos eljegyzési ünnepség. Nincs időm ilyesmire, és nem akarok megjelenni veled a nyilvánosság előtt, mielőtt nagykorú leszel.

– Találkozni fogok a gyerekeivel, mielőtt összeházasodunk? Vagy láthatom az otthonát?

– Nem. Nem találkozunk novemberig, és majd az esküvőnk másnapján ismerkedsz meg Danielével és Simonával.

– Nem gondolja, hogy jó lenne, ha megismernénk egymást, mielőtt összeházasodunk?

– Nem hiszem, hogy ez bármit is számítana – felelem éles hangon.

Elfordítja a fejét.

– Van még valami, amit elvár tőlem, a ruhatáram lecserélésén kívül?

Megfordul a fejemben, hogy megkérem, kezdjen el fogamzásgátló tablettát szedni, mert nem akarok több gyereket, de nem tudom rávenni magam, hogy ilyesmiről beszéljek egy korabeli lánnyal, ami nevetséges, mivel le kell majd fektetnem a nászéjszakánkon.

Felállok.

– Nem. Most pedig valószínűleg menned kellene, mielőtt a szüleid rájönnek, hogy kettesben voltunk.

Feláll, és egy pillanatig csak néz rám, miközben összefonja maga előtt a karját. Megfordul, majd egyetlen további szó nélkül távozik. Miután Giulia kimegy, Faro visszajön.

Felvonja a szemöldökét.

– Mit mondtál neki? Úgy nézett ki, mint aki mindjárt sírva fakad.

Összeráncolom a homlokomat.

– Semmit.

– Kétlem, de ha te mondod…