Dee Dumas

Arab éjszakák

2025

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Szerkesztés, tördelés: Vasi Csaba

Borítóterv: Szabó Rita

ISBN: 978-615-6583-46-8

Elektronikus példány

Soraya Kiadó, Farmos 2025

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

„Szerelmet vall szemem, amíg szemedbe mélyed,

S te lángját visszaküldöd, kutatva az enyémet,

E párbeszéd külön kerít a nagyvilágtól,

Csak halkan! Szerelem beszél e suttogásból.”

Az ezeregy éjszaka meséi

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

Kedves Olvasóm!

1. fejezet

Lia

– Mennyi? – áll meg mellettem egy fekete Mercedes.

– Ezer egy éjszaka – sétálok közelebb a kocsihoz. Behajolok az ablakon, meghúzom a szám, és figyelem a fickó reakcióját.

– Euró? – kérdez vissza meglepett fejet vágva.

– Miért, mit gondoltál? – húzom fel a szemöldököm. – Forint? – hangom enyhén cinikusba csap, meg sem várom a válaszát, felegyenesedem, és távolodni kezdek a kocsitól.

– Legyen ötszáz, annyit megérsz, de többet nem adok – hallom a pasas hangját, majd mikor hátranézek, látom, hogy a mellkasáig kint lóg az autója ablakán, és a fenekemet stíröli.

– Én nem alkuszom az árra! – nyomatékosítom, aztán továbbsétálok, közben a lehullott levelek ropogását hallgatom a talpam alatt.

Észreveszem, amint kinyílik az autó ajtaja, de nem állok meg, csak lépkedek előre, aztán a következő pillanatban mégis megtorpanok.

– Megkapod a pénzed, ha nem húzod az időmet!

Nem is tudom, hogy valóban akarom-e ezt az egészet. Állok némán az őszi erdő szélén, nem mozdulok. Nem először csinálom ezt, de tegnap még csak gyors numerákban voltam benne pár ezer forintért. Fogalmam sincs, mi ütött belém, hogy ezt mondtam. Soha nem töltöttem még el egy egész éjszakát egyetlen férfival sem, főleg nem ennyi pénzért…

Fiatal vagyok, még épp csak tizennyolc. Két éve hagytam magam mögött a szülői házat, mert az anyám és az apám egyáltalán nem éltek mintaéletet. Mind a ketten a pia rabjai lettek, velem nem törődtek. Volt, hogy a szomszédok adtak enni, mert kaja sem volt otthon. Aztán persze az első adandó alkalommal leléptem, ők meg szépen eladósodtak, és szerintem már azt is elfelejtették, hogy van egy lányuk valahol a nagyvilágban.

Amikor eljöttem tőlük, az élet úgy hozta, hogy belebotlottam a jelenlegi barátomba. Mirkó helyes srác, és a kezdetekben eléggé figyelmes volt. Mára viszont nem sok minden érdekli, csak vigyem neki a pénzt, tegyem szét a lábam, na meg töltsem meg a hasát. Ő meg mit is csinál? Semmit… Minden filléremet magára költi, meg persze a drogra. Ma már csak akkor érzi jól magát, ha teljesen szét van csapva.

Ezért is jött az ötlet, mi lenne, ha… Mi lenne, ha belevágnék egy nagyobb projektbe. Több óra, több pénz… És elhúzhatnék a picsába ebből az országból valahova oda, ahol nem ismernek, ahol nem ismerik a múltam, és újrakezdhetném az életemet. Tiszta lappal.

– Na mi lesz, nem jössz? – hallom a fickó sürgető hangját.

Megfordulok, erőt veszek magamon, hogy ne lássa az undort az arcomon. Elindulok felé, rámosolygok, lágy hangot ütök meg.

– Felőlem mehetünk.

***

Fogalmam sincs, hova megyünk, de nem autókázunk túl messzire. Egy hatalmas vaskapu előtt áll meg, előkotor egy távirányítót, és kinyitja a bejáratot. Lassan hajt egyre beljebb, a kopasz bozótoson keresztül, egészen egy luxusházig.

Nem is tudom, hogy meglepődöm-e ezen, vagy inkább megijedek. Basszus… Most jövök rá, mekkora hülye vagyok.

Eljövök egy vadidegen emberrel, egy vadidegen helyre. Mi van akkor, ha a fazon nem normális? – fut át az agyamon, a gondolat, megborzongok…

Végül is most már mindegy, nem igaz?

Veszek egy mély levegőt. Mire feleszmélek, a pasas az autó mellett áll, és kinyitja az ajtót. Egy szó nélkül szállok ki, ő finoman visszacsukja, ezután elindul a ház felé. Követni kezdem, bár hatalmas lépteivel nehéz tartani az iramot.

Belép a bejáraton, én meg megyek utána, de a szemem szikrákat szór a látványtól. Egyszerűen fel sem fogom, hogy hova jöttem. Óriási terek, szinte visszahangzik a léptem a csarnokban. Márvány járólapon sétálunk egy szőnyeggel borított lépcsősorig. A fickó megtorpan, rám néz, jó alaposan végigmér, én meg meghúzom a szám. Kiráz a hideg, de csak mert megérzem a jó meleg levegőt. Eddig fel sem tűnt, hogy az idő odakint mennyire lehűlt, s most jólesik bejönni egy fűtött házba. Gondolataimat visszairányítom a pasasra, aki még mindig csak méreget.

Lehet, mindjárt kirak a picsába, mert nem is jövök be neki, aztán fuccs az ezer eurómnak.

A bokámat figyeli már percek óta, aztán látom, amint a tekintete elindul felfelé a lábamon. A combomon is elidőzik. Hagyom, hiszen a szoknyám épp csak a fenekemet takarja, így jól meg tudja nézni magának azt, mire fizet ennyi pénzt.

Csípőre teszem az egyik kezem, a másikkal meg megtámaszkodom a lépcső korlátjánál, ezután keresztbe fonom a lábam. Ekkor feljebb siklik a tekintete a csípőmre, onnan a derekamra. Mosolyra húzza a száját, ez biztató, mert tetszik neki a látvány.

Végül a mellemet bámulja, igyekszem jól kihúzni magam, és előrébb tolni a cicim, hogy még nagyobbnak tűnjön, bár nem panaszkodott még a méretére senki.

Amikor befejezte a méregetésemet, a szemembe néz, én meg teljesen ledermedek. Megijeszt a látvány, mert eltűnik az arcáról az elégedett mosoly, ridegen nézi a szemem. Megköszörüli a torkát, és elindul az emeletre. Nem szól semmit, csak hátrafordul, a tekintete viszont szinte rám parancsol, hogy menjek utána, hát engedelmeskedem.

Belépünk egy szobába, ami szinte majdnem teljesen üres. Egy franciaágy, egy puha szőnyeg, egy kanapé és egy dohányzóasztal dekorálja a teret.

– Jobbra van a fürdőszoba – mutat egy hófehér ajtóra. – Fürödj le! – utasít, én meg elindulok az ajtó felé. – Törölközőt találsz a polcon – mondja, mielőtt belépek oda.

Eleget teszek a kérésének, megengedem a kádba a vizet, közben levetkőzöm. Figyelem egy darabig a hatalmas tükörben a formás alakom, azon elmélkedem, hogy a francba jutottam ilyen mélyre… Végül belépek a kádba, és elmerülök a meleg víz ölelésében.

Nem időzöm sokat benne, jó alaposan megmosakszom valami édeskés illatú tusfürdővel, aztán megtörlöm a testem, végül leveszek egy új, száraz törölközőt, amit magamra csavarok, úgy lépek ki a fürdőből.

A pasas a kanapén ül, kezében egy szivar. Amint meglát, kifújja a füstöt a szájából, és ledobja a szivart a hamutálra. Állok bambán a szoba közepén, míg ő méreget. Percekig nem szólal meg, még csak meg sem mozdul. Aztán hirtelen a halántékához nyúl, megmasszírozza a fejét, és erősen megdörzsöli a szemét, megint engem figyel.

Feláll a kanapéról, felém tart. Mikor odaér elém, egy határozott mozdulattal lerántja rólam a törölközőt, újra végigmér. Most, hogy szinte csak egy karnyújtásnyira van tőlem, én is jól meg tudom nézni. Egy igazi sármos, negyvenes férfi tekint vissza rám, mélybarna szeme melegséget sugároz.

Hozzám ér, a vállamat simogatja, majd a hátam mögé lép. Érintése lágy, egyáltalán nem erre számítok… Belehajol a hajamba, ujjaival félresöpri tincseimet. Érzem férfiasan fűszeres parfümjét, majd forró leheletét a vállam felett… Beleborzongok. Száját a vállamra tapasztja, lassan halad felfelé a nyakamon finom csókjaival. Most valahogy annyira jólesik, érzem ahogy a testem ellazul. A következő pillanatban viszont abbamarad a csók, a fickó elengedi a testem. Nem látom, mit csinál, de mintha hátrálni kezdene tőlem… Nem értem, hogy mi történik, megfordulok. Engem figyel, aztán felveszi a törölközőt a földről, és odadobja hozzám. Megcsóválja a fejét, és így szól.

– Még csak egy gyerek vagy – szorítja össze a szemöldökét. – Feküdj le – mutat az ágyra, ezután távozik a szobából.

Nem erre készültem. Ez a pasas jóképű, és… az érintése…

Zavarba jövök a gondolataimtól, csak állok mozdulatlanul a szoba közepén, és a lágy selyemmel letakart óriási ágyat bámulom. Fáradt vagyok, ezért lassan elindulok az ágy felé, és bemászom a takaró alá. Lefekszem, de a gondolataimat nem tudom kikapcsolni. Folyton akörül kering, hogy vajon miért utasított vissza ez a fickó. Vajon tényleg azért, mert túl fiatal vagyok? De ha így van, akkor miért hozott magával? Az is lehet, hogy nem is jöttem be neki igazán, na de akkor minek kellett eljönnöm vele?

Újra és újra ugyanazok a kérdések keringenek a fejemben, ám megválaszolatlanok maradnak. Nem tudom, hány óra lehet, amikor elnyom az álom, de én még életemben nem aludtam ennyire mélyen…

***

Másnap reggel magamtól ébredek. Az ágy melletti szekrényen egy boríték van, azon meg egy papírcetli.

„Reggeli a földszinten. A lépcső alján fordulj balra, ott a találod a konyhát. Öltözz fel, az ágyad szélén hagytam ruhát, remélem jó a méret…

Ah, igen, a borítékban van a pénzed, mint ahogy ígértem, ezer euró.

Ha végeztél a reggelivel, menj haza.”

Teljesen össze vagyok zavarodva. Csak bámulom a kezemben lévő papírdarabot. Már legalább huszonhatszor elolvastam a rajta lévő szöveget, de valamiért nem jut el a tudatomig, hogy mi történik. Reggelit kapok, meg ruhát, és még a pénz is itt van borítékban, cserébe meg nem kellett csinálnom semmit. Vajon hol a csapda?

Megfogom az éjjeliszekrényen heverő borítékot, kinyitom, és megszámolom a benne lévő bankókat.

– Ezer euró – súgom halkan magam elé, végül kiugrom az ágyból, az ablakhoz sétálok, és nézegetni kezdem a papírokat… Ja, mintha értenék hozzá, hogy melyik lehet a hamis.

De nem, az nem lehet… Vagy mégis? – cikáznak a gondolatok a fejemben.

Visszamegyek az ágyhoz, ledobom a borítékot, felrángatom az ott hagyott ruhákat, aztán a pénzt a zsebembe gyűröm, és kilépek a folyosóra.

Nagyjából emlékszem az irányra, bár nem lehet eltéveszteni a hatalmas lépcső felé vezető utat. Lemegyek az aljára, nem akarok reggelizni, elindulok a kijárat felé. Ekkor a kávé illata megcsapja az orrom, nem bírom megállni, visszafordulok, és bemegyek a konyhába.

Egy négyszögletes asztalon gőzölög a kávé, mellette bagett meg mindenféle finomság, és persze egy jó nagy adag gyümölcs is hever egy kosárkában.

Töltök magamnak egy csészébe a feketéből, dobok bele két szem kockacukrot, és öntök hozzá némi tejszínt, majd lehúzom. Indulnék is tovább, amikor a hátam mögül megszólal egy kedves, női hang.

– Vegyél csak a bagettből is, aranyos – megfordulok, egy kedves idős hölgy néz velem szembe. Akár a nagymamám is lehetne, ősz haja kontyba tekerve ékeskedik a feje tetején. – Magam sütöttem, még friss – mosolyog.

– Köszönöm – fogok meg egyet, aztán mint aki jól végezte dolgát, elindulok a kijárat felé.

– Miért nem viszel hozzá egy kis gyümölcsöt is? – kérdi a hölgy.

– Nem, köszönöm – válaszolok. – Tudja, most sietek…

– Hova ez a nagy rohanás mindig… – sóhajt. – Nem értem a mostani fiatalokat, mind olyan zsenge még, de nincs idejük semmire – a konyhaajtóba érve megtorpanok, és visszanézek az idős nőre, aki így folytatja. – Egy bölcs ember egyszer azt mondta nekem: A megszületésed pillanatában megszerezted a legnagyobb ajándékot, amit kaphatsz. Az időt! A te játékod lett, a te játékszabályaiddal! Élj vele!

– Ki volt ez a bölcs ember? – kérdem.

– Az anyám – felel tömören, én pedig mosolyra húzom a szám. Megfordulok, mert most már tényleg mennem kell, közben beleharapok a meleg bagettbe.

– Ez csakugyan finom – nyelem le a falatot, miközben hátranézek, hogy megköszönjem a hölgynek, de furcsa mód nem látom sehol. Megrántom a vállam, és elhagyom a házat.

***

Kiérek az utcára, az ott lévő telefonfülkéből pedig hívok egy taxit. Elvitetem magam a fővárosig, aztán buszra szállok, és a belvárosig utazom. Végül átszállok a villamosra, ebben a pillanatban viszont rám tör a gyomorgörcs. Nem tudom, hogy miért, vagyis talán mégis. Ez a hely az, ahonnan menekülni szeretnék, és mégis ide térek vissza újra és újra. Mint ahogy most is…

A Vajda Péter utcánál szállok le, szemben velem a Népliget. Nappal nem is annyira ijesztő ez a környék, ha az ember nem tudja, hogy milyen alvilági dolgok folynak erre. Lassan haladok előre, mély levegőt veszek, mielőtt befordulok a sarkon. Azon gondolkozom, hogy be kéne ugranom a boltba, mert szinte teljesen biztos, hogy nincs otthon kaja.

A földet bámulom, ahogy a lábam egyre gyorsabban teszem az egyiket a másik elé. Sietek, mert az időjárás sem barát jelenleg, az eső elkezd esni, és a szél sem kímél. Összehúzom magamon a kabátom, majd hirtelen megtorpanok. Az eső miatt összegyűlt pocsolyákban piros, kék fényjátékot pillantok meg. Eltelik egy kis idő mire rájövök a forrásra. Felkapom a fejem, aztán az egyik háztömb felé emelem.

Rendőrség – olvasom a feliratot az autókon, majd megpillantok egy alakot, aki mintha hasonlítana Mirkóra… Vagyis nem, nem hasonlít… határozottan ő az. Mirkó, a pasim… Bilincsbe verve tántorog két rendőr kíséretében, miközben még vagy öt fekete ruhás zsaru veszi őket körbe.

A pulzusom megemelkedik, a szívem a torkomba menekül a mellkasomból, hallom a fülemben a vérem gyorsuló lüktetését. Rosszul érzem magam, nem tudom, miért, viszont el kéne innen tűnnöm, mielőtt Mirkó észrevesz, de a lábam nem mozdul. Félek, pedig igazából nincs is okom rá, én tiszta vagyok. Sosem nyomtam magamba semmiféle drogot, nekem ehhez nincs közöm, mégis remegnek a lábaim. Nem megyek tovább, mert amint meg tudom emelni a lábam, sarkon fordulok, és elindulok a körút felé.

Pár lépést teszek, amikor találkozom az egyik ismerős csajjal, aki a boltból siet haza. Amint meglát, észreveszi, hogy valami nem stimmel velem, és szókimondó nő létére ennek hangot is ad. Én mondjuk nem szeretném ezt a témát itt megbeszélni vele, és ez a fejemre van írva. Biccent egyet jelezve, hogy kövessem, aztán elindulok mellette a lakásáig. Beinvitál, lepakol a konyhába mindent, majd felteszi főni a kávét.

– Ülj már le – veti oda, s miután lerogyok, mellém huppan. – Mi történt? Mesélj! Csak nem a fiúd?

– Hát… – kezdem. – De, Mirkó… – hajtom le a fejem.

– Mi van azzal a hülye gyerekkel? Ugye nem vette el megint az összes pénzed?

– Nem – sóhajtok. – Elvitték a zsaruk – emelem rá a tekintetem.

– Ennél jobb dolog bizony nem is történhetett volna veled… Jobb lesz neked nélküle – áll fel a székről, kitölt két csésze kávét, az egyiket elém teszi, a másikba belekortyol. Hoz még cukrot meg tejet, és visszaül az asztalhoz. – Mirkó nem hozzád való, egy igazi faszfej. Téged meg nem az utcára teremtettek… Megvan az érettségid, van nyelvvizsgád… Még most sem tudom, mit csinál egy magad fajta tanult lány az erdő szélén?

Nem tudok mit mondani erre. Eddig csak ezt az életet ismertem, ebben mozgok komfortosan. De igaza van a nőnek, változtatnom kéne. Most van pénzem lépni, hiszen az éjszakáért járó ezer euróval a zsebemben el tudnék húzni innen a fenébe. Merengésemből a lány kellemesen lágy hangja zökkent ki.

– Meló mellett érettségiztél le, Lia, okos nő vagy… meg tudnál élni másból is.

Egyetlen dolog az, ami megüti a fülem ebben a mondatban, mégpedig a nevem. Senki sem tudja a nevem. Senki! Nem ezen a néven futok az utcán, de vajon ő honnan tudja, hogy mi az igazi nevem? Gyanakvóan emelem fel a fejem, a szemébe nézek, de csak alig hallhatón kérdezek.

– Senki sem tudja az igazi nevem… Te honnan tudod?

Mosolyra húzza a száját, aztán feláll az asztaltól, a pulthoz sétál, leveszi a pénztárcáját, majd kivesz belőle valamit, ledobja elém az asztalra, csak utána válaszol.

– Egy ideje megfigyeljük a barátodat, Lia…

– Zsaru vagy? – értetlenkedem, de ő csak oldalra biccenti a fejét. – Én miért vagyok még szabadlábon? – tör fel belőlem a következő kérdés.

– Mert te most kapsz egy esélyt, hogy kilépj ebből…

– Hát ez igazán klassz – állok fel a székről. – Végül is most megtehetem, feladom ezt a munkát, és lelépek innen – indulok ki a konyhából. Még hallom hangját, ahogy halkan megjegyzi:

– Jó döntés.

2. fejezet

Bilal

– Amit mondtam, megmondtam! – üvölt az apám, nekem meg mindjárt felrobban a fejem. – Amint befejezted az egyetemet, elveszed azt a lányt!

Nem mondok semmit, csendben figyelem, ahogy a szüleim épp most teszik tönkre az életemet. Bár most az apám kiabál velem, de az anyám sem piskóta ezen a téren.

Még évekkel ezelőtt egyeztek meg egy neves családdal abban, ha eljön az idő, a lányukat hozzám adják. Az persze egyikőjüket sem érdekelte, hogy sem a lány sem én nem vágyunk erre a frigyre.

– Mi ez az ordítozás? – lép be a nagymamám a nappaliba. A segítője két nagy kosarat tesz mellé, majd megvárja, amíg a nagyi leveti a cipőjét, aztán elé teszi a papucsot. Végül megfogja a kosarakat, és a konyha felé indul, miközben a mamám felénk tart. – Már megint erre jövök haza a piacról, hogy te a fiaddal üvöltesz, Mohamed!

– Persze, mert az unokád képtelen felfogni, hogy egy hónap múlva megnősül.

– Ugyanolyan makacs, mint te – neveti el magát a mamám. – Ő nem akarja elfogadni a döntéseteket, ahogy ti meg nem vagytok hajlandóak elfogadni az ő akaratát.

– Ebbe magának nincs beleszólása, mama – lép be anyám is a nappaliba.

A nagyim nem törődik anyámmal, sosem szerette igazán a menyét, de elfogadta a kialakult helyzetet. Apámnak azért kellett feleségül venni anyut, mert teherbe ejtette. Nem volt más választása, különben anyámat elítélte volna a társadalmunk.

– Nézzetek magatokra, ezt akarjátok a fiatoknak is? – apámat kémleli, akinek dühös tekintete egyre lágyabbá válik. – Boldogtalan jövőt szántok neki?

Persze anyám sosem tudja befogni a száját, most is ő az, aki hangot ad a felháborodásának, és úgy osztja ki a nagymamát, mintha ő lenne a királynő.

A nagyi persze nem szól semmit, végighallgatja anyám kifakadását, aztán rámosolyog. A tekintetében van valami szúrós, ami felfedi a mosolyának valódi okát. Mintha azt mondaná: „Téged nem kérdezett senki.” Aztán apámra tekint, és a nézése megenyhül.

– Egy hónap múlva a fiad élete tönkre fog menni – mondja, végül odébbáll.

Apám csendben figyel engem egy darabig, majd anyámra pillant.

– Nem az a világ van már, mint régen… Miért kényszerítenénk, ha nem akarja?

– A fiunkat valakinek meg kell fognia, mert olykor olyan, mint egy betörhetetlen paripa – szakítja félbe apámat. – Yamina jó parti, nagyon szép lány és okos. Bilal meg fogja szeretni őt – nyomatékosítja a szavakat, és tovalibben, meg sem várva apám reakcióját.

Na, igen, apám behódolt a szülei akaratának, aztán meg anyámnak is. Azóta sem tud kitörni ebből a ketrecből. De én egy nőnek sem akarok behódolni. Én, Bilal al-Ghadi, szabad ember vagyok, szabad akaratomból akarok nősülni, és egy olyan nő oldalán akarom élni az életem, akibe már az első percben bele tudok szeretni. Olyan lány kell mellém, aki már az első találkozásunkkor elrabolja a szívem… s akit már az első pillanatban én magam is rabul ejtek.

Ránézek apámra, mosolyra húzom a szám, és megcsóválom a fejem. A férfi, akire eddig felnéztem, most teljesen összezavar. Aki pár perccel ezelőtt olyan határozottan üvöltötte a fejemre, hogy márpedig el kell vennem a kiválasztott nőt, most könnyes tekintettel méreget. Várom, hogy mondjon valamit, és tudom, hogy ő meg azt akarja, hogy én szólaljak meg, de egyikünk sem enged… A köztünk lévő csend egyre kínosabbá válik. Erőt veszek magamon, megveregetem a vállát, talán biztatásként, talán részvétként… magam sem tudom. Végül magára hagyom őt a szalon közepén.

***

– Na, akkor most mi lesz? – fújja ki a füstöt a szájából Hakim. Sosem szerettem a vízipipát, de a füst finom gyümölcsös aromája valamiért mindig is vonzott.

– Mit tudom én – nyögöm, közben csak bámulok ki a fejemből, és a falon függő táblát figyelem. Fogalmam sincs, mi van ráírva, sem azt, hogy miért nézegetem. Csak azt tudom, teljesen máshol járnak a gondolataim.

Rabatban most van a legmelegebb, ilyenkor az ember szívesen tölti az idejét valami hűvös helyen, mondjuk egy bárban. A kedvenc helyem a Baz’Art, az egyik legjobb bár a városban. Kellemes a légkör, hiszen csak a felső kategória jár ide, illetve a turisták nagy része tölti el itt a szabadidejét… Azok is inkább az esti órákban. A férfiak itt csorgatják a nyálukat a táncoslányokra… Sosem voltam még itt abban az időben, és nem is fogok jönni… ezt megfogadtam. Nem úgy, mint Hakim, ha tehetné ő el sem mozdulna innen…

– Yamina nem is rossz nő – magyarázza, nem mintha érdekelne a véleménye. Szó szerint tojok rá, nekem nem kell az a lány… Nekem szerelem kell, nem egy használati tárgy.

– Ha ennyire bejön, tán neked kéne elvenni – nézek rá, tekintetem komoly.

– Ja – felel. – Megtenném, amennyiben nem nyírnának ki a szüleitek – neveti el magát.

Nem tudok megszólalni, csak figyelem az utcán mászkáló embereket. A lelassult állapotomból Hakim nevetése zökkent ki.

– Olyan képet vágsz, mintha a halálos ítéletedet kéne aláírnod néhány hét múlva.

Ránézek, fogalmam sincs, mennyire lehet dühös a tekintetem, de a barátom visszahőköl, abbahagyja a kacarászást.

– Ne haragudj – kér bocsánatot, és megadóan felemeli mindkét kezét.

– Neked fogalmad sincs, milyen érzés… Mintha meg akarnának fojtani a saját szüleim, és minél inkább ellenkezem, a hurok a nyakamon annál szorosabbra húzódik.

– Ez valóban úgy hangzik, mint egy halálos ítélet… – húzza meg a száját, végül egy rövid szünet után folytatja. – És mi van akkor, ha nem ellenkezel? Lehet, hogy a hurok nem feszül tovább, és ki tudod húzni a fejed belőle…

Figyelem Hakim szavait, és arra gondolok, bárcsak igaza lenne, de a szüleimet ismerve, ők ezt megadásnak vennék… Mint mikor a halászok kifárasztják a halat a tengerben, hogy utána egy erős rántással kihúzzák onnan…

– A szüleim ellen még sosem nyertem… Nem nyerhetek.

– Inkább meghajolsz az akaratuknak? – szív egy mélyet a pipából, aztán a füstöt kör alakban eregeti ki a szájából, végül rám pillant. – Lépj le – súgja.

Mekkora ötlet… Lépjek le… Mégis hova a fenébe mehetnék?

Megcsóválom a fejem, eleget hallgattam a semmit, inkább felállok, és kimegyek a forró levegőre. A nap sugara égeti a bőröm, közben hallom Hakim hangját, ahogy a nevemet kiabálja, aztán néhány perccel később utolér.

– Nem a bárból gondoltam – neveti el magát, de én továbbra sem vagyok fogékony a hülye poénjaira. Nem szólok semmit, csak sétálok tovább. – Most komolyan – folytatja –, fogd meg a cuccod, és menj el a szüleidtől.

– Én nem menekülök, Hakim! – kiáltom, miközben megtorpanok.

– Akkor meg mit rinyálsz? – vág vissza.

– Nem én hoztam fel ezt a témát, baszd meg! – üvöltök rá, mintha így ki tudnám adni magamból a dühömet, de csak még feszültebb leszek.

Ő nem szól egy árva szót sem, az arcomat figyeli, engem viszont nem érdekel a haragos tekintete, megcsóválom a fejem és továbbindulok.

***

Mikor belépek a házunk ajtaján, csak az üresség fogad, mintha nem lakna itt senki. Apám egyértelműen bement a gyárba reggel, anyám meg nyilván lepihent ebéd előtt. Tudom, hogy a nagymamám a konyhában tüsténkedik, a kisegítő személyzet örömére, akik bár szeretik őt, azért olykor felsóhajtanak, miután a mama távozik onnan. Na igen, a nagyi elég szigorú a kisegítőkkel, de számára mindennek tökéletesnek kell lennie. Persze én tudom, amit a többiek nem… a kemény külsővel leplezi azt a hatalmas vaj szívét. Olykor még saját magán is jókat kacarászik, ha sikerül valakit zavarba hoznia, már csak a tüzes tekintetével is…