Pénzváltó Nikolett

TÖRÖKORSZÁG
OROSZ RULETTJE

Versengés és együttműködés Európa peremén

Budapest, 2022

Pénzváltó Nikolett: Törökország orosz rulettje

© MCC Press Kft., 2022

© Pénzváltó Nikolett, 2022

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

A kézirat (törzsszövegének) lezárása: 2021. november 30.

Az utómunkák lezárása: 2022. június 30.

ISBN 978-615-6351-41-8 (print)

ISBN 978-615-6351-70-8 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Olvasószerkesztő: Gángoly Attila

Korrektúra: Grim Jolán

Grafikák és táblázatok: Coverist Studio

Borítóterv: Magyar Péter „Medoks”

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ FEJEZET: Bevezetés

Miről szól a könyv?

Módszertani alapvetések

A könyv helye a magyar szakirodalomban

Elméleti keret

A könyv felépítése

MÁSODIK FEJEZET: A török külpolitikát meghatározó tényezők

A nemzetközi rendszer szintje

Az amerikai hegemónia és kérdőjelei

A török relatív hatalmi képességek mutatói

Strukturális módosítók

Az állami szint

A török stratégiai kultúra és fenyegetéspercepciók

Hatalomtechnika és a török rezsim megszilárdulása

A török külpolitika az AKP alatt

Törökország és a Nyugat percepcióinak lassú távolodása:
megkérdőjeleződő EU-tagság és az Egyesült Államok iraki intervenciója

[2008 után egyre magabiztosabb török külpolitika: független vagy elszigetelt?

[2016 után: előtérben a katonai erő szerepe

Összegzés

HARMADIK FEJEZET: A török–orosz kapcsolatok történeti áttekintése

Az első világháborútól a hidegháború végéig

A kilencvenes és a kétezres évek

Az orosz–grúz háborútól a szíriai orosz beavatkozásig

A Szu–24-es incidenst követő mélypont (2015–2016)

A kétoldalú kapcsolatok 2016-os normalizációjától napjainkig

Összegzés

NEGYEDIK FEJEZET: A török–orosz együttműködés korlátai és ösztönzői

A korlátok

A nemzetközi rendszer szintje

Törökország NATO-tagsága

Egymást átfedő érdekszférák, ütköző regionális érdekek Ukrajnától kezdve Cipruson, Líbián és Szírián keresztül egészen Hegyi-Karabahig

A Nyugattól való gazdasági függés mértéke

Energiapolitikai érdekkülönbség

Az állami szint

Történelmi és birodalmi vetélytársak

Etnikai és vallási vezetői szerepütközés

Az ösztönzők

A nemzetközi rendszer szintje

Az Egyesült Államok túlterjeszkedése, befolyásának visszaszorítása – a (potenciálisan) rosszindulatú hegemón

Gazdasági interdependencia

Energiapolitikai kölcsönös függés

Az állami szint

Mélyen gyökerező félelem, bizalmatlanság a Nyugattal szemben

A rezsimeket érő nyugati kritikák ellensúlyozása

A puha kiegyensúlyozás normatív dimenziója, alternatíva a nyugati liberális demokráciával szemben

Információs ökoszisztéma, a dezinformáció terepe

Összegzés

ÖTÖDIK FEJEZET: Az Egyesült Államok szerepe
a török–orosz együttműködés alakulásában

A szíriai háború 2011-től napjainkig

A török Sz–400-as beszerzés

Összegzés

HATODIK FEJEZET: Összegzés és következtetések

Irodalomjegyzék

Felhasznált irodalom

A szerző eddig megjelent publikációi a témában

Kronológia

Rövidítések jegyzéke

Név- és tárgymutató

Előszó

A nemzetközi kapcsolatok világával foglalkozó kutató rendszerint már pályája korai szakaszában szembesül azzal a jelenséggel, hogy a világpolitika időről időre egyszer csak elmegy mellette, és egy-egy váratlan esemény fordulatot hoz az addigi alapvetésekben. Egy-egy ilyen esemény az adott szakértő életébe sokféle formában köszönthet be. A gyakorlatban nemritkán valamilyen mindennapi tevékenységet, például alvást vagy esti baráti összejövetelt meglepetésszerűen félbeszakító interjúmegkeresés jelzi elsőként, hogy beütött az a bizonyos ménkű, ami a szakértők egy részét óhatatlanul szembenézésre kényszeríti azzal, hogy amit egy nappal korábban az akkor rendelkezésre álló információk alapján kijelentett, már nem feltétlenül állja meg a helyét.

Ez valahol természetes, hiszen az állampolgárok minden elvárása ellenére a szakértők sem látják a jövőt, amiben, ritkán ugyan, de akár egyes emberek egyéni döntései is lavinát tudnak elindítani. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy a kutatók teljesen hasznavehetetlenek lennének. A szakértők egyik legnagyobb erőssége abban áll, hogy hosszú évek munkájának eredményeként képesek olyan elemzési keretek felrajzolására, amelyek segítenek mindenkor értelmezni a nemzetközi rendszer szereplőinek mindennapi és az attól eltérő cselekedeteit. A mélyben megbúvó folyamatok, érdekek, értékek és percepciók, célok és eszközök, korlátok és lehetőségek elemzésével az esetek többségében kristálygömb nélkül is előre jelezhetünk folyamatokat, konkrét lépéseket, valószínű forgatókönyveket. Az ehhez a kötethez hasonló, átfogó művek kiváltképp alkalmasak erre.

E könyv megjelenésekor, 2022 nyarán, kétségtelenül Oroszország február 24-én Ukrajna ellen indított katonai inváziója testesíti meg a fent említett ménkűt. Az ukrajnai események hatására a török–orosz viszony megértése nem vált kevésbé fontossá, sőt! Szinte azonnal megindultak a közbeszédben a találgatások. Vajon melyik oldalra áll a Moszkvával és Kijevvel is jó kapcsolatot ápoló Törökország? Lezárja-e Ankara az orosz és/vagy a nyugati hadihajók elől a Boszporuszt? Kell-e félnünk attól, hogy a Moszkvával fenntartott szoros viszonya miatt nyugati partnerei által oly sokat kritizált kis-ázsiai állam a NATO „trójai falovaként” lép fel, s akadályozza a szövetség keleti és déli szárnyának megerősítését, illetve az Ukrajnának juttatott segítséget? Vagy ellenkezőleg, a török gyártmányú Bayraktar drónok ukrajnai sikerei magukkal hozhatják-e a két egykori eurázsiai birodalom konfliktusának kiéleződését?

Bár a kéziratot három hónappal a 2022. februári orosz agresszió kezdete előtt zártam le, a leírtak nincsenek az invázió előtthöz képest kevésbé az olvasó segítségére a török–orosz kapcsolat megértésében. Az ukrajnai háború eseményei nem kérdőjelezték meg a könyvben felvázolt értelmezési keret alkalmazhatóságát, inkább igazolták azt. A mű hasznos segítséget nyújt a háborúval összefüggő fenti, illetve ahhoz hasonló kérdések megválaszolásához is. Azzal az ígérettel adom ki kezemből a kéziratot, hogy az itt bemutatott eszközkészlet és szempontrendszer alapján a kötet forgatói jó eséllyel meg fogják találni a török–orosz kapcsolat, e rendkívül izgalmas viszonyrendszer értékeléséhez szükséges válaszokat, legyen szó a 2022 előtti vagy utáni évek eseményeiről.

Budapest, 2022. április

A szerző

Köszönetnyilvánítás

Sokan segítettek a hosszú út során, amely a kötet elkészüléséhez vezetett. Köszönettel tartozom szakmai mentoraimnak, kollégáimnak, akik értő szemmel olvasták és észrevételeikkel látták el a könyv alapjául szolgáló doktori értekezésemet. Közülük is ki kell emelnem Csiki Varga Tamás, Dunay Pál, Egeresi Zoltán, Molnár Anna, N. Rózsa Erzsébet, Rácz András, Szenes Zoltán, Szigetvári Tamás és Tálas Péter nevét. Dunay Pálnak külön köszönöm a nógatást, nélküle ez a kézirat valószínűleg nem jutott volna el a publikálásig. Hálás vagyok továbbá családomnak és barátaimnak a szerető és támogató környezetért, amely a kötet írása közben is körülvett. Végül pedig köszönöm a Mathias Corvinus Collegiumnak és közvetlen főnökömnek, Marsai Viktornak, hogy lehetővé tették a könyv megjelenését, és azt, hogy minél többekhez jusson el.

ELSŐ FEJEZET

Bevezetés

Miről szól a könyv?

A Török Köztársaság és az Oroszországi Föderáció – két egykori birodalom utódállamai Európa perifériáján – az Európai Unió, az Észak-atlanti Szerződés Szervezete (NATO) és Magyarország szemszögéből nézve is a nemzetközi rendszer kulcsfontosságú szereplői. Mindkét ország megkerülhetetlen az EU és a NATO, illetve tagállamaik számára is, legyen szó akár az európai biztonság számos szegmenséről, akár a környező térségekről, a Közel-Keletről, a Kaukázusról vagy épp Közép-Ázsiáról. Az, hogy mi történik, illetve milyen döntések születnek Ankarában és Moszkvában, sok esetben hazánk biztonságára is közvetlenül hatással van. Gondolhatunk itt például különböző, irreguláris migrációval vagy energiapolitikával kapcsolatos kérdésekre.[1]

A két állam egymással fenntartott kapcsolata, ennek intenzitásbeli és minőségi változása kiemelt fontosságú. Egy esetleges közvetlen török–orosz katonai konfrontáció ugyanolyan jelentős kockázatokat hordozna magában, mint egy erős török–orosz, magát a Nyugattal szemben definiáló szövetség. Egy közvetlen katonai összecsapásba ugyanis – Törökország NATO-tagságára tekintettel – az Észak-atlanti Szerződés kollektív védelmet biztosító 5. cikke[2] értelmében a NATO-nak is be kellene kapcsolódnia, míg egy valódi török–orosz szövetség képes lenne hatékonyan akadályozni a nyugati érdekek érvényesülését számos területen.

Mustafa Kemal (a későbbi Atatürk) és Vlagyimir Iljics Lenin száz évvel ezelőtt, 1921. március 16-án írta alá azt a barátsági szerződést, amely megalapozta országaik modern kori kapcsolatát. A két, akkor születőben lévő állam, a Török Köztársaság és Szovjet-Oroszország éppen függetlenségi háborút, illetve polgárháborút vívott, előbbi az Oszmán Birodalom, utóbbi az Orosz Birodalom romjain. A barátsági szerződés aláírása a török–orosz viszony fontos állomása volt, hiszen a megelőző évszázadokban a két elődállam nem kevesebb, mint egy tucat háborút vívott egymással. A második világháborút követően, 1952-ben aztán Törökország épp a Szovjetunió jelentette fenyegetés hatására lépett be a NATO-ba.

A kétpólusú világrend felbomlása új lehetőségeket, egyszersmind veszélyeket teremtett a két állam számára is. Törökország és Oroszország kapcsolata az utóbbi évtizedekben egy együttműködés–konfliktus-tengely mentén ingadozott. Számos alkalommal hallhattunk olyan értékeléseket, amelyek szerint a két állam stratégiai együttműködést alakít ki egymással a Nyugattal szemben. Ennek alátámasztására hozható fel példaként az, hogy a török és az orosz fegyveres erők tagjai 2020 márciusa óta közösen járőröznek Szíriában, a NATO külső határánál; vagy az, hogy Oroszország két stratégiai energiaprojektet is folytat Törökországban (a Török Áramlat földgázvezetéket 2020. január 8-án adták át, az első törökországi atomerőmű, az Akkuyu építése pedig folyamatban van); vagy éppen az, hogy Törökország – nyugati szövetségeseinek határozott tiltakozása ellenére – egy 2017-ben aláírt szerződés alapján orosz gyártmányú Sz–400 Triumf típusú légvédelmi rakétarendszert szerzett be, ami amerikai szankciók bevezetéséhez vezetett Ankarával szemben. A kibontakozó török–orosz szövetséget vizionáló megközelítést támasztja alá az is, hogy a 2016. július 15-i törökországi puccskísérlet után Recep Tayyip Erdoğan török elnök rezsimje egyre autoriterebb irányvonalat követ, ami tovább élezte a meglévő feszültségeket nyugati szövetségeseivel, míg párhuzamosan a török és az orosz rezsim közötti szolidaritásvállalás látványosan erősödött.

Mások ezzel egy időben a közelgő közvetlen török–orosz összeütközés veszélyére, a kétoldalú kapcsolatban elkerülhetetlenül bekövetkező törésre figyelmeztetnek. Már Moszkva 2008-as grúziai, valamint 2014-es ukrajnai háborúja is ellentétes volt Ankara érdekeivel. A 2015-ös szíriai beavatkozással azonban Oroszország kilépett hagyományos érdekszférájából, és megjelent Törökországtól délre is, közvetlenül a török határoknál. A térképre nézve azt lehetett látni, hogy Oroszország katonai jelenlétével lényegében körbekerítette Törökországot. A szíriai beavatkozással Moszkva a török percepció szerint közvetlen, egzisztenciális (vagyis az ország túlélésére veszélyt jelentő) török érdekeket sértett.[3] Az utóbbi évtizedek legakutabb török–orosz konfliktusa ennek folyományaként, 2015 novemberében robbant ki, amikor Törökország lelőtt egy orosz Szu–24 típusú csapásmérő repülőgépet a török–szíriai határ közelében. Az incidenst megelőzően hatvanhárom évig nem volt példa arra, hogy NATO-tagállam lelőtt volna egy orosz/szovjet repülőgépet, ami önmagában mutatta a helyzet komolyságát. Néhány évvel később, 2019 szeptemberében Líbiában került sor egy hasonló, noha jóval kisebb nemzetközi figyelmet kapó és érdemi következmények nélkül maradt incidensre, mikor is egy feltehetően török légi csapásban az orosz Wagner Csoport több zsoldosa is életét vesztette. A 2020. őszi hegyi-karabahi háborúban pedig Törökország először lépett fel aktívan, katonai erővel is Oroszország „közel-külföldjén”,[4] megkérdőjelezve Moszkva kizárólagos befolyását a posztszovjet területeken, ami szintén feszültségekhez vezetett.

Hogyan kell tehát értelmeznünk a török–orosz kapcsolatokat? Melyek a török–orosz együttműködés mozgatórugói? Jelenthet-e a török–orosz együttműködés alternatívát Ankara jelenlegi, az Európai Unióval és a NATO-val fenntartott kapcsolataihoz képest? Elfordul-e Törökország a Nyugattól, vagy esetleg éppen a Nyugat az, amely ellöki magától a geostratégiai szempontból kulcsfontosságú szövetséges Törökországot? Vagy a másik oldalról, milyen tényezők állnak Ankara és Moszkva konfliktusai mögött? Megakadályozható-e, hogy a két egykori birodalom közvetlen katonai összecsapásba sodródjon közös szomszédságukban, bennünket is magukkal rántva? Összességében mi várható a török–orosz kapcsolat további alakulását illetően? Egyebek közt ezekre a kérdésekre keresem a választ a következőkben.

A kötet többre vállalkozik, mint egyszerű kronologikus áttekintés – bár az sem hiányzik a műből. A könyv egyrészt olyan eszközkészletet és szempontrendszert kínál, amely a török külpolitika értelmezéséhez általánosan alkalmazható, másrészt átfogó képet ad Törökország és Oroszország kapcsolatáról, amelyben a belpolitikai, külpolitikai, gazdasági, energiapolitikai, stratégiai, katonai, biztonsági szempontok, az érdekek és a percepciók egyaránt megjelennek. Noha időnként úgy tűnhet, hogy a két ország viszonya egyik pillanatról a másikra, minden észszerűség nélkül változik, valójában nagyon is van logika a kétoldalú kapcsolat dinamikájában. A kötet sorvezetőket kínál ennek a rendkívül összetett és izgalmas viszonyrendszernek, a kapcsolat részeinek és egészének jobb megértéséhez.

Módszertani alapvetések

Mielőtt elkezdeném Törökország és Oroszország kapcsolatának mélyebb vizsgálatát, néhány pontosítással, illetve lehatárolással kell élnem a kötet által alkalmazott megközelítés kapcsán. Ami az időbeli fókuszt illeti, a könyv a jelenkori török–orosz viszonyt vizsgálja, ezen belül is különös tekintettel a 2016 utáni időszakra. Több esetben visszatekintek ugyanakkor a megelőző évekre, évtizedekre. A harmadik fejezet történeti áttekintéséből kirajzolódik az is, hogy a török–orosz viszonyt alakító tényezők lényegében állandók voltak a barátsági szerződés 1921-es aláírása óta eltelt száz évben. A kéziratot 2021. november 30-án zártam le, az azt követő események tehát már nem részei a kötetnek.

A könyv elsősorban Törökország nézőpontjából elemzi a török–orosz (illetve ezen keresztül közvetve a török–nyugati) viszonyrendszert. Fontosnak tartottam ugyanakkor az orosz szempont megjelenítését, orosz szerzők, illetve orosz nyelvű források bevonását is a vizsgálatba. A török hely- és személynevek esetében a kéziratban meghagytam a török írásmódot. Kivételt ez alól Isztambul jelent, amely esetében ez a forma már meggyökeresedett a magyar nyelvben (törökösen İstanbul lenne).

A kötetben a kétoldalú török–orosz kapcsolatokat vizsgálom. Ez azonban megítélésem szerint nem lehetséges a török–nyugati, illetve az orosz–nyugati kapcsolatok vizsgálata nélkül. Nyugat alatt a továbbiakban az Egyesült Államokat és az Európai Uniót együttesen értem. A NATO-t itt azért nem említem, mert Törökország tagsága a szervezetben különleges helyzetet eredményez, amit a mű a későbbiekben több alkalommal külön is vizsgál. Hegemón helyzete, stratégiai és biztonságpolitikai jelentősége miatt a nagyobb hangsúlyt az Egyesült Államok szerepének és politikájának bemutatása kapja. Az Európai Unió elsősorban mint gazdasági hatalom jelenik meg, amely az egyenlőtlen gazdasági függőségi viszonyon keresztül korlátozza a török (és orosz) mozgásteret. Az Egyesült Államokra és az Európai Unióra mint Nyugatra együttesen jellemző ugyanakkor az a közös érték- és normarend, amely fenyegetésként jelenik meg az autoriter rezsimek számára.

A diszciplínát tekintve a kötetet a nemzetközi biztonsági tanulmányok[5] kutatási területhez soroljuk. Interdiszciplináris jellegű tudományszakról lévén szó, érinti ugyan a nemzetközi tanulmányok, a politikatudomány, a jogtudomány, a hadtudomány, a történelemtudomány és a közgazdaság-tudomány területeit, ám ezek egyikének sem szán a biztonsági tanulmányok feletti, kiemelt szerepet.

A téma feldolgozása során magyar, angol, török és orosz nyelvű elsődleges és másodlagos források széles körét használtam fel. Az elsődleges források között főként török kormányzati dokumentumok, valamint elnöki és minisztériumi sajtóközlemények, statisztikák, közvélemény-kutatások, továbbá meghatározó közszereplők nyilatkozatai szerepelnek. Ami a másodlagos forrásokat illeti, a vonatkozó nemzetközi és magyar szakirodalmat dolgoztam fel, az egyes forrásokból nyert információkat analitikusan összevetve.

Bár biztonságpolitikai témájú elemzésekben célszerű a stratégiai dokumentumok vizsgálatából kiindulni, a török esetben ezt nem tudtam megtenni. Mindennek oka nem a dokumentum vagy a nyelv ismeretének, hanem magának a dokumentumnak a hiánya. Törökország nem készít rendszeres időközönként megjelenő, nyilvános nemzeti biztonsági, védelmi, illetve katonai stratégiákat. Létezik ugyan egy átlagosan ötévente felülvizsgált Nemzeti Biztonságpolitikai Dokumentum (Milli Güvenlik Siyaseti Belgesi), amelyre általában Vörös Könyvként (Kırmızı Kitap) szoktak hivatkozni, illetve egy Nemzeti Katonai Stratégia (Türkiye Milli Askeri Stratejisi), ezek azonban nem nyilvánosak. Tartalmukról töredékes információk csak kiszivárgott sajtóhírek alapján vannak. A legutolsó, teljes terjedelmében nyilvános Fehér Könyv (Beyaz Kitap) 2000-ben készült, és húsz év elteltével nyilvánvalóan elavult.[6] Átfogó stratégiai dokumentumok hiányában a török biztonságpercepciók és külpolitika vizsgálatához más forrásokhoz kell nyúlnunk. Ezért kerülnek előtérbe a kötetben a közvélemény-kutatások, a politikai nyilatkozatok, a stratégiai kultúra és a konkrét külpolitikai cselekvés vizsgálata.

Az orosz esetben ugyanakkor rendelkezésre állnak nyílt stratégiai dokumentumok, amelyek vizsgálata nem kerülhető meg. A legfontosabb, illetve legfrissebb ilyen dokumentumok a 2016-os orosz Külpolitikai Koncepció, a 2021-es Nemzeti Biztonsági Stratégia és a 2014-es Katonai Doktrína (utóbbi valójában a 2010-es doktrína pontosítása, oroszul utocsnyenyije). A Törökországhoz való orosz viszonyról ugyan ezekből a dokumentumokból közvetlenül nem sokat tudunk meg, hiszen a három hivatkozott dokumentum egyike sem említi név szerint Törökországot,[7] ám sokat megtudhatunk belőlük általában az orosz stratégiai gondolkodásról, így közvetve az orosz–török kapcsolatokról is.

Az egyes források feldolgozása során kiemelten fontosnak tartottam a kritikai hozzáállást. Oroszország vonatkozásában például különösen jellemző, hogy a Kreml[8] az információt stratégiailag használja. Más szóval, az egyes hivatalos közlemények esetenként azt tükrözik, amit a Kreml szeretne, hogy mások gondoljanak arról, mit szándékozik Oroszország elérni; nem pedig az orosz kormány valódi szándékait, érdekeit.[9] Törökország tekintetében azt érdemes hangsúlyozni, hogy a közelmúltban (2015 nyara és 2019 nyara között) a török politika egyfajta folyamatos „választási üzemmódban” működött. Számos választásra, előrehozott választásra, illetve népszavazásra került sor. A külpolitikai nyilatkozatok és lépések jelentős része így elsősorban „befelé” szólt, a török választópolgárok megnyerését célozta.

Óvatosan kell kezelnünk továbbá a török és az orosz statisztikai adatokat is. A Török Statisztikai Hivatal például nemrég, 2016-ban változtatta meg az ország fő gazdasági mutatóinak számítási módszertanát, ezáltal matematikai eszközökkel növelve a török gazdaság látszólagos teljesítményét.[10] A két ország valutáinak a vizsgált időszakban végbemenő nagyarányú gyengülését szintén figyelembe kell venni az egyes adatok esetében. A Covid–19-járvány pedig természetszerűleg befolyással volt a 2020–2021-es adatokra, illetve eseményekre.

Figyelembe kell vennünk még azt is, hogy a nyugati fogalmi kategóriák nem mindig és nem egy az egyben alkalmazhatók a világ más térségeire, esetünkben a két vizsgált államra. A mélyebb megértéshez időnként szükség van a „nyugati szemüveg levételére”, például a török és az orosz fenyegetéspercepciók értékelése során.

A könyv helye a magyar szakirodalomban

A téma jelentősége ellenére a magyar szakirodalomban e kötet megjelenéséig nem született a török–orosz kapcsolatokat aktuális igénnyel, átfogóan vizsgáló mű, a könyv tehát hiánypótlónak tekinthető. Általánosságban is meglehetősen kevés magyar nyelvű írás foglalkozik Ankara és Moszkva viszonyának jelenkori alakulásával. Kivételt jelent Szigetvári Tamás Eurázsiai partnerek – orosz–török politikai és gazdasági kapcsolatok[[11] című 2014-es tanulmánya, amely a török–orosz gazdasági és politikai kapcsolatokról nyújt áttekintését, valamint Kozma Tamás A török–orosz kapcsolatok energiadiplomáciai aspektusai[[12] címmel 2016-ban közzétett elemzése, amely az energiapolitikára koncentrál.

Emellett érintik a kötet témáját a Törökországgal foglalkozó magyar kutatók, közülük is kiemelten Dobrovits Mihály, Egeresi Zoltán, Fekete József, Flesch István, Fodor Pál, Hóvári János, Kicsi Valéria, Kövecsi-Oláh Péter, N. Rózsa Erzsébet, Pintér Attila, Rada Csaba, Siska Katalin és Vásáry István írásai, akiknek a művei inspirálták a könyv elkészítését. A Törökországot elemző magyar nyelvű művek közül ki kell emelnem az Antall József Tudásközpont gondozásában 2016-ban megjelent Újhold: A török külpolitika útkeresése a 21. század elején[[13] című kötetet, amelyben a felsorolt szerzőkön kívül Baranyi Tamás Péter Törökország NATO-csatlakozását bemutató tanulmánya, illetve Szálkai Kinga Közép-Ázsiával, valamint Péczeli Anna török–amerikai kapcsolatokkal foglalkozó írásai köthetők közvetve a török–orosz viszony vizsgálatához. Ki kell emelnem továbbá Szigetvári Tamás 2018-as Európai integráció és/vagy keleti nyitás – Török külpolitikai és külgazdasági dilemmák a 21. század elején[[14] című kötetét, amely az ország orientációs dilemmáját mindenekelőtt – de nem kizárólag – gazdasági szemszögből elemzi. Végül meg kell említenem az Egeresi Zoltánnal közösen írt, 2020-ban megjelent, A Török Köztársaság a történelemben[[15] című kötetünket, amely a kis-ázsiai állam 1923 és 2018 közötti történetét tekinti át négy történelmi korszakra, illetve öt dimenzióra (belpolitika, külpolitika, gazdasági-társadalmi folyamatok, civil-katonai kapcsolatok, kisebbségi kérdés) bontva. Az Oroszországgal foglalkozó magyar kutatók oldaláról Bagi József, Deák András György, Deák Anita, Deák János, Dunay Pál, Jójárt Krisztián, Kiss Annamária, Ludvig Zsuzsa, Nagy László, Póti László, Rácz András, Simai Mihály, Sz. Bíró Zoltán, Szenes Zoltán, Szternák György, Tömösváry Zsigmond és Weiner Csaba írásai a legfontosabbak.

Elméleti keret

Neoklasszikus realizmus

A kötet szerkezeti felépítésének megértéséhez meg kell ismernünk azt az elméleti keretet, amelybe a könyv vizsgálatának tárgyát helyeztem.[16] Ez az elméleti keret nem más, mint a neoklasszikus realizmus.[17] A nemzetközi kapcsolatok neoklasszikus realista iskolája három elemzési szintet vizsgál. E hármas felosztás a könyvben számos ponton visszaköszön. Az irányzat képviselői abból indulnak ki, hogy egy állam külpolitikai mozgásterét és lehetőségeit elsődlegesen a nemzetközi rendszerben elfoglalt helye, különösen relatív materiális hatalmi képességei határozzák meg. Ilyenek például a GDP, a védelmi kiadások, a fegyveres erők mérete és összetétele, a természeti erőforrások hozzáférhetősége vagy az ország területének és népességének mérete. A relatív hatalmi képességek mellett további, úgynevezett strukturális módosítókat is bevonnak a vizsgálatba, amelyek szintén rendszerszintű befolyásoló tényezők, ugyanakkor nem egyformán vannak hatással az összes államra. Idesorolják például a földrajzot, a fejlett gyártási eljárások elterjedtségének szintjét, a támadó és védekező katonai képességek egyensúlyát, illetve a normákat és az intézményeket. A fenti tényezők tehát a neoklasszikus realisták szerint meghatározzák minden ország külpolitikai mozgásterét, az egyes államok által adható lehetséges stratégiai válaszokat.

A nemzetközi rendszer azonban a neoklasszikus realista megközelítés szerint önmagában nem diktálja az államok egyéni viselkedését; a hatalmi képességek és a strukturális módosítók külpolitikára gyakorolt hatása közvetett és összetett. A nemzetközi rendszer szintjén jelentkező nyomást, a különböző rendszerszintű kényszereket és ösztönzőket ugyanis minden államnak „le kell fordítania” a saját szintjére. Vagyis, mivel az egyes külpolitikai döntéseket mindig az aktuálisan hatalmon lévő politikai vezetők hozzák, a relatív hatalomról alkotott percepciójuk (hogyan és mit észlelnek, érzékelnek), illetve az egyes külpolitikai döntések államon belüli kontextusa – például a hazai érdekcsoportok szerepe vagy a formális intézményrendszer és a bürokrácia által teremtett korlátok – nagyobb jelentőségűek, mint a puszta objektív képességek. Rövid és középtávon legalábbis mindenképp.

1. ÁBRA: A neoklasszikus realizmus három szintje a kötet felépítésének kontextusában

Az ábra a szerző ötlete nyomán készült.

A nemzetközi rendszer kényszereit és ösztönzőit nevezik a neoklasszikus realisták független változóknak. Az államon belüli tényezők pedig úgynevezett közbeeső (intervening) változókként jelennek meg a külpolitika-alkotás folyamatában. Végül a harmadik szint, a függő változó nem más, mint maga a külpolitikai cselekvés, mintegy az előző kettő eredőjeként (1. ábra).

A kötetben két közbeeső változót fogok vizsgálni: a stratégiai kultúrát és a rezsimbiztonságot, vagyis lényegében az adott társadalom és rezsim fenyegetéspercepcióit. Autoriter politikai rendszerek esetében ugyanis véleményem szerint e két változó rendelkezik a legnagyobb magyarázó erővel.[18]

A stratégiai kultúrának nincs egységes definíciója. Kutatói azonban kiindulópontként egyetértenek annak hangsúlyozásában, hogy a biztonsági környezet, amelybe az államok beágyazódnak, részben kulturális és intézményi, és nem csupán materiális. Ahogyan Tálas Péter kiemeli, az egyes elemzők más és más objektív, illetve szubjektív összetevőit azonosítják a stratégiai kultúrának: „Ide szokás sorolni a történelmi tapasztalatokat, a földrajzi elhelyezkedést, a filozófiai-kulturális gondolkodásjegyeket, a gazdasági-társadalmi berendezkedés sajátosságait, a társadalom biztonságfelfogását (tehát az érzékelt fenyegetéseket), a katonai technológiák ismeretét, használatát, az ezekkel kapcsolatos preferenciákat.”[19] A Transformation of Security Culture elnevezésű, az európai stratégiai kultúrákat összehasonlító nemzetközi kutatás a következőképpen definiálta a stratégiai kultúra fogalmát: „Azok a közös normák, eszmék és meggyőződések, amelyek egy társadalomban meghatározzák a kül-, biztonság- és védelempolitikai célokat és cselekvési formákat. Ebben a megközelítésben az ország biztonsági identitását azok a választott viselkedésminták jelzik, amelyeket a közös, egyedi módon az adott közösségre jellemző tapasztalatok és narratívák határoznak meg.”[20]

A stratégiai kultúra vizsgálata közbeeső változóként mindenképp indokolt, hiszen a stratégiai kultúra egyértelműen képes befolyásolni a politikai döntéshozók cselekvési terét. Ahogyan Charles Kupchan rámutat, a stratégiai kultúrából fakadó kollektív elvárások egyrészt korlátozzák a döntéshozók cselekvési terét, hisz az elméletileg elérhető lehetőségek köre egy adott döntéshelyzetben leszűkül a „kulturálisan hozzáférhető” opciókra; másrészt a közös stratégiai kultúra az elitek számára lehetőséget nyújt egy olyan nyelvezet használatára az egyes döntési helyzetekben, amely jól rezonál az adott társadalomban, ezáltal megkönnyíti az állampolgárok támogatásának megszerzését a stratégiai döntésekhez.[21]

Második vizsgált közbeeső változóként a perszonalizált autoriter politikai rendszereknek a rezsim túléléséhez kötődő, mindenekfelett álló érdekét, az úgynevezett rezsimbiztonsági szempontot vizsgálom. Özlem Kaygusuz megfogalmazásában a rezsimbiztonság alatt olyan biztonsági paradigmát és gyakorlatokat értünk, melyek akkor jelennek meg, amikor és ahol az uralkodó elitek elkezdik a saját hatalmon maradásuk biztosítását elsődleges politikai prioritásként látni.[22]

A török (illetve az orosz) politikai rendszert Steven Levitsky és Lucan Way nyomán versengő autoriter rezsimnek,[23] ugyanakkor ezen belül egy perszonalizált autoriter rezsimnek tekintem. A perszonalizált autoriter rendszerekben a hatalom egy személy vagy egy kis csoport kezében összpontosul, amely nem elszámoltatható egy intézményesített pártnak vagy a fegyveres erőknek, szemben az egypárti rezsimekkel és a katonai autokráciákkal. A két karizmatikus, hosszú ideje hatalmon lévő politikai vezető rendszerét többen emlegetik erdoğanizmusként, illetve putyinizmusként is, ami szintén arra utal, hogy egyedi, hibrid berendezkedést hoztak létre, melyben saját személyük központi szerepet tölt be.

A szakirodalomban a demokratikus politikai rendszerek vizsgálatánál is számos szerző található, akik a közéleti vezetőket a politikai önérdek alapján cselekvő stratégiai szereplők gyanánt írják le.[24] Ám autoriter rendszerek esetében – ahogy arra Philip Roehrs-Weist 2017-es elemzésében, Steven David 1991-es írását alapul véve, felhívja a figyelmet – ez a szempont sokkal hangsúlyosabban jelenik meg. Az ilyen rendszerekben ugyanis a hatalmon maradás a politikusok számára nem csupán a közéleti, hanem a szó szoros értelmében vett fizikai túlélést jelentheti a hazai hatalompolitikai versenyben.[25] A tét tehát jóval nagyobb, mint a soron következő választások megnyerése.[26] Lásd például az utóbbi évekből Muammar al-Kaddzáfi vagy Huszni Mubárak[27] esetét Líbiában, illetve Egyiptomban. A két, több évtizede hatalmon lévő autoriter vezetőt 2011-ben az arab tavasz söpörte el; előbbit meglincselték, utóbbi pedig hat évre börtönbe került. Roehrs-Weist rámutat, hogy mindez vonatkoztatható a török viszonylatra is. A huszadik század második felében négy sikeres puccsot hajtottak végre Törökországban. A legutóbbi, 2016-os puccskísérlet alkalmával pedig Erdoğan elnök élete is közvetlenül veszélybe került, mikor a puccsisták a levegőben rövid időre az elnök magángépét is befogták.

A fizikai túlélés (enyhébb esetben a büntetőjogi felelősségre vonás alóli mentesülés) összekapcsolódása a politikai hatalmon maradással ahhoz vezet, hogy a vezető elitek a rezsimbiztonságot a nemzeti biztonsággal teszik egyenlővé. A külpolitikát illetően ez azzal a következménnyel jár, hogy a rezsimbiztonság válik a külpolitika fő mozgatórugójává – a nyugati értelemben vett állam- vagy nemzetbiztonság helyett. Mindez gyakran a külső és belső biztonság közötti határ elmosódásával jár.[28] Autoriter vezetők például a belső, hazai ellenzéket gyakran igyekeznek úgy megjeleníteni, mintha kívülről támogatnák őket, ezáltal delegitimálják e csoportokat. Illetve szintén bevett gyakorlat az egyes külső események „biztonságiasítása” azzal a céllal, hogy felhatalmazást szerezzenek a hazai elnyomó politikákhoz.

A securitization fogalma a nemzetközi kapcsolatok koppenhágai iskolájához kötődik. A biztonságiasítás olyan kommunikációs folyamat (beszédaktus), amelynek során a biztonságiasítást végző aktor (jellemzően, illetve esetünkben a politikai vezető) egy jelenséget egzisztenciális fenyegetésként állít be. Ezáltal – függetlenül attól, hogy objektíven nézve valóban fenyegetés-e – kívülre helyezi a normális politikai ügymeneten, s legitimálja rendkívüli intézkedések alkalmazását a fenyegetés elhárítása érdekében.[29]

Összességében a neoklasszikus realista megközelítés nagy előnye, hogy lehetővé teszi a különböző elemzési szintek ötvözését. Erre azért van szükség, mert a nemzetközi rendszer szintjén és az állam szintjén zajló folyamatok más-más irányba lökik a török külpolitikát, így az egyik vagy másik tényezőcsoport középpontba állítása más-más várakozásokhoz vezet. Igaz ez általánosságban a török külpolitikára, illetve a török–orosz viszonyra is. A kötet épp emiatt a neoklasszikus realizmus fent ismertetett többszintű megközelítését alkalmazza, amelyet a könyv szerkezeti felépítése is megjelenít.

A kiegyensúlyozás külpolitikája

Még egy utolsó elméleti fogalmat be kell vezetnem, mielőtt belekezdek a török–orosz kapcsolatok elemzésébe: a kiegyensúlyozás (balancing) fogalmát. A kiegyensúlyozás a török külpolitika egyik visszatérő eszköze, amely a téma szempontjából azért is fontos, mert ahogyan később látni fogjuk, a török–orosz együttműködés egyik elsődleges célja az Amerikai Egyesült Államok befolyásának puha kiegyensúlyozása.

A balancing alapvető fogalom a realista nemzetközi kapcsolatok elméleteiben.[30] Legismertebb képviselői Kenneth Waltz, akinek a nevéhez a hatalmi egyensúly (balance of power) elméletét kötjük,[31] valamint Stephen Walt, aki a fenyegetés-egyensúly (balance of threat) elméletét dolgozta ki.[32] Waltz és Walt szerint az államok előtt az anarchikus (vagyis nem hierarchikus, világkormány nélküli) nemzetközi rendszerben két út áll, amennyiben szavatolni akarják biztonságukat: vagy szövetkeznek a legerősebb/legfenyegetőbb országgal szemben, vagy mellette köteleződnek el. Előbbit nevezi balancingnek, utóbbit pedig bandwagoningnek az angol nyelvű szakirodalom. A fenyegetés-egyensúly elméletével jól magyarázható például Törökország NATO-csatlakozása. A második világháborút követően Ankara a Szovjetuniót érzékelte a legnagyobb fenyegetésnek, amely konkrét területi igényeket jelentett be Törökországgal szemben. Az akkori vezetés ezért döntött úgy, hogy csatlakozik a nyugati szövetségi rendszerhez, a szovjet fenyegetés kiegyensúlyozása céljából.

Törökország a NATO-tagságát a hidegháborút követően is fenntartotta, ami módosítja a kiegyensúlyozással kapcsolatos mostani számításokat. A tagság a kollektív védelmi szervezetben ugyanis kissé paradox módon, de megkönnyíti Ankara jelenlegi együttműködését Moszkvával abban az értelemben, hogy kiküszöböli az Oroszország jelentette elsődleges fenyegetést. A NATO-tagság biztosíték arra, hogy csekély valószínűséggel fogja katonai támadás érni Törökországot (például Oroszország részéről), hisz egy ilyen támadás a szövetség kollektív válaszlépéseit vonná maga után. Ankara mozgástere tehát megnőtt, ami azt is jelenti, hogy a biztosnak vett NATO-tagsággal a háta mögött képes másfajta fenyegetések kiegyensúlyozására is koncentrálni, nem csak az esetleges külső katonai támadások elhárítására.

Fenyegetést nem csupán külső katonai fenyegetés jelenthet. Az államon belüli fenyegetések is magyarázhatják, miért szövetkeznek egymással az államok.[33] Ahogyan Steven David rámutat, egyes politikai rendszerekben a rezsim stabilitása és a politikai vezetők személyes túlélése a külső szövetségválasztási döntések fontos motívuma. Egyetlen mondatban összegezve David omnibalancing („körkörös egyensúlyozás”) elméletét, a fő kérdésfeltevés ilyenkor az állami vezető részéről nem az, hogy melyik külső hatalom védi meg legvalószínűbben az országomat a más államok jelentette fenyegetéstől, hanem az, hogy melyik külső hatalom véd meg engem legvalószínűbben a belső és külső fenyegetésektől (illetve ezek kombinációjától), amelyekkel szembenézek.[34] Az állami vezetőkre gyakorolt közvetlen fenyegetések mellett – például puccs, felkelés vagy akár a politikai ellenzék túlzott megerősödése – a belső fenyegetésekről beszélve ki kell még emelnem a szeparatista mozgalmak által jelentett fenyegetést, melynek a kötetben a kurdkérdéssel összefüggésben lesz jelentősége. Az államok tehát belső és külső fenyegetések kiegyensúlyozására egyaránt törekszenek; mindig épp azon fenyegetés kiegyensúlyozására, amelyet aktuálisan a legfenyegetőbbnek tartanak.[35]

A kiegyensúlyozás fogalmát a nemzetközi kapcsolatok elméleteiben sokáig kizárólag katonai értelemben használták, a katonai szövetségkötéssel, illetve fegyverkezéssel azonosították.[36] A kemény kiegyensúlyozás (hard balancing) mellett azonban a kétezres években megjelent a puha kiegyensúlyozás (soft balancing) fogalma is. A puha kiegyensúlyozás elméletének propagálói szerint nem katonai eszközökkel is fel lehet lépni az egyes államok (vagy politikai vezetők) fizikai túlélésére, illetve politikai autonómiájára veszélyt jelentő hegemón hatalommal szemben. Judith Kelley a következőképp definiálta a fogalmat: „A puha kiegyensúlyozás stratégiai törekvés egy gyengébb aktor részéről általános strukturális értelemben, hogy nem katonai eszközökkel növelje befolyását egy erősebb szereplővel szemben. Fontos megjegyezni, hogy a puha kiegyensúlyozás nemcsak módszereiben, hanem céljaiban is különbözik a kemény kiegyensúlyozástól. Ez azt jelenti, hogy a puha kiegyensúlyozás nem korlátozódik katonai kérdésekre, és nem törekszik állandó konfrontációra. A cél inkább az, hogy a másik felet visszatolja egy kölcsönös együttműködési keretbe az egyoldalú engedmények és vezetés helyett.”[37]

Robert Pape 2005-ben négy alapvető puha kiegyensúlyozó stratégiát különített el: területmegtagadás, diplomáciai akadályozás (entangling diplomacy), gazdasági erősödés (economic strengthening) és a stratégiai kiegyensúlyozás elszántságának (a kollektív fellépés lehetőségének) jelzése (signals of resolve to balance).[38] Kelley a fenti eszköztárat egy további elemmel egészítette ki. Stratégiai együtt nem működésnek (strategic non-cooperation) nevezte el azt a stratégiát, mely mögött az a megfontolás áll, hogy az egyenlőtlen együttműködés szándékos visszautasítása a jelenben erősítheti egy gyengébb aktor jövőbeli alkupozícióját, befolyását az erősebb állammal szemben, ami végeredményben a gyengébb fél számára nagyobb haszonnal jár.

Chaka Ferguson a kínai és az orosz puha kiegyensúlyozó stratégiát vizsgáló elemzésében évekkel később úgy határozta meg a puha kiegyensúlyozás fogalmát, mint „legalább két állam nem katonai elköteleződése, amelynek célja a kívülálló hatalom katonai jelenlétének és külső befolyásának csökkentése vagy eltávolítása egy adott régióból. E taktikák elsődlegesen regionális és normatív jellegűek, s arra összpontosítanak, hogy aláássák a beavatkozó hegemonikus hatalmat, nem pedig arra, hogy konfrontálódjanak vele.”[39]

Ferguson tehát két további fontos elemet emelt ki: a regionalizmust és a normatív dimenzió szerepét. A puha kiegyensúlyozó stratégia lényeges eleme a regionális érdekszférák kialakítása. A gyengébb államoknak nem kell feltétlenül a nemzetközi rendszer szintjén kihívniuk a hegemónt, hanem azt alacsonyabb szinten, egy-egy régióban is megtehetik. Ami pedig a normatív dimenziót illeti, Ferguson arra mutat rá, hogy ha a normák kivetíthetők – és komoly materiális következményeik vannak, például adott esetben a rezsimváltás –, akkor ez a hatalom elméletileg ugyanúgy ki is egyensúlyozható.[40]

A kiegyensúlyozó elméletek segítenek megérteni, hogy Ankara NATO-tagságának megőrzése mellett miért közeledik bizonyos esetekben és bizonyos mértékig Oroszországhoz.

A könyv felépítése

A könyv hat fejezetből áll. A bevezetést követő második fejezet a török külpolitikát meghatározó tényezők átalakulását tekinti át röviden a felvázolt neoklasszikus realista keretben. A török–orosz kapcsolatok megértéséhez elengedhetetlen ugyanis a tágabb kontextus vizsgálata, a török külpolitika általános mozgatórugóinak azonosítása. A fejezet Törökország nemzetközi rendszerben elfoglalt helyének bemutatásával kezdődik. Ezt követően a török állam szintjén megjelenő, a külpolitikai döntéseket befolyásoló legfontosabb tényezőket veszem sorra, vagyis áttekintem a török stratégiai kultúra fő elemeit, valamint a belpolitikai, hatalompolitikai folyamatokat a Törökországot jelenleg is kormányzó Igazság és Fejlődés Pártjának (Adalet ve Kalkınma Partisi, AKP) 2002-es hatalomra kerülése óta eltelt időszakban. Végezetül felvázolom a kétezres évek elejétől a török külpolitikát meghatározó legfontosabb dilemmákat, illetve szempontokat. Mindezzel egy, az ankarai külpolitikai lépések megértéséhez általánosan alkalmazható eszközkészletet kap kezébe az olvasó.

A harmadik fejezetben a török–orosz kapcsolat történetét tekintem át az első világháborútól napjainkig, korszakokra bontva. Azonosítom a kétoldalú kapcsolat kiemelkedő pozitív és negatív állomásait, valamint az elmúlt száz év együttműködése és konfliktusai mögötti okokat.

Az alapok és a kontextus felvázolása után a könyv negyedik fejezetében kijelölöm a török–orosz kapcsolatok mozgásterét, feltárva az együttműködés korlátait és ösztönzőit a nemzetközi rendszer szintjén és állami szinten.

A török–orosz együttműködés előtt álló, a nemzetközi rendszer szintjén megjelenő korlátozó tényezőket négy alfejezetben vizsgálom: először Törökország NATO-tagságának szerepét mutatom be, majd sorra veszem a Törökország és Oroszország között fennálló jelentősebb regionális konfliktusokat (Ukrajna, Ciprus, Líbia, Szíria, Hegyi-Karabah), azaz az ütköző regionális érdekeket a két állam egymást átfedő érdekszférájában. Ezt követően azt elemzem, mekkora mértékben függ a török gazdaság a Nyugattól, végül pedig a török–orosz energiapolitikai érdekkülönbségekre mutatok rá.

Az együttműködés állami szintű korlátait két tényező mentén vizsgálom. Egyrészt azt veszem szemügyre, hogy a két állam konfliktusokban gazdag történelme és birodalmi múltja mennyiben akadályozza a kooperációt, másrészt azt, hogy a két ország vallási és etnikai szerepfelfogásának ütközése milyen konfliktusokat eredményez a kétoldalú viszonyban.

A török–orosz együttműködés ösztönzőinek vizsgálatakor a nemzetközi rendszer szintjén először az amerikai befolyás visszaszorítására irányuló közös török–orosz törekvésekre hozok példákat, majd a gazdasági interdependencia szerepét tekintem át a török–orosz viszonyrendszerben, végül pedig elemzem a kölcsönös török–orosz energiapolitikai függés sajátosságait. Állami szinten az Ankara és Moszkva közötti együttműködés ösztönzői kapcsán előbb a Nyugattal szembeni, történelmi gyökerű bizalmatlanság szerepét emelem ki; később elemzem a török és az orosz rezsimet érő nyugati kritikák jelentőségét is. Ezután a puha kiegyensúlyozás normatív dimenzióját veszem górcső alá, megnézve, hogyan próbál a két rezsim alternatívát felmutatni a nyugati liberális renddel és értékekkel szemben. Végezetül az információs térben zajló eseményeket vonom be a vizsgálatba.

Az ötödik fejezetben külön hangsúllyal tárgyalom az Egyesült Államok szerepét a török–orosz kapcsolatok alakulásában. Két esettanulmányt elemzek részletesen, ezek (1) a koordinált, illetve közös török–orosz fellépés Szíriában, valamint (2) az orosz gyártmányú Sz–400-as légvédelmi rakétarendszer török beszerzésének ügye. Az esetválasztást az indokolja, hogy a 2016-ot követő időszakban ez a két biztonságpolitikai szempontból legfontosabb, stratégiai jelentőségű török–orosz együttműködési folyamat. A két esettanulmány vizsgálatakor részletesen bemutatom magát az adott esetet és hátterét, majd értékelem a folyamatokat.

Végül a hatodik fejezetben összegzem a könyv fő megállapításait, megfogalmazva a legfontosabb következtetéseket, továbbá előrejelzéseket is teszek a török–orosz kapcsolat várható alakulását illetően.

MÁSODIK FEJEZET

A török külpolitikát meghatározó tényezők

A nemzetközi rendszer szintje

Az amerikai hegemónia és kérdőjelei

A kétpólusú nemzetközi rendszer időszakában a török–szovjet kapcsolatok értelmezése bizonyos értelemben egyszerűbb volt: Törökország 1952-es NATO-csatlakozásával a magát a Szovjetunióval szemben meghatározó nyugati katonai tömb részévé vált. A bipoláris rendszer a török–szovjet együttműködés és konfliktus korlátait is kijelölte.

A hidegháború vége egyben a nemzetközi rendszer átalakulását jelentette, s az Egyesült Államok „unipoláris pillanatát”[41] hozta magával. A kilencvenes évek a törökök és az oroszok számára is a nyugati, amerikai vezetésű rendbe történő integrációs kísérletről szóltak. A két állam elsősorban befelé, saját belső problémáira figyelt. Törökország összehangolta külpolitikáját a Nyugattal, nem bocsátkozott veszélyes kalandokba sem a hagyományosan érdekszférájába tartozó Balkánon, sem Közép-Ázsiában.

Az Egyesült Államok vezető szerepe, a „jóindulatú hegemón” képe azonban egyre jobban megkérdőjeleződött. A 2001. szeptember 11-e utáni folyamatok e tekintetben fordulópontnak tekinthetők, különösen az USA 2003-as iraki beavatkozása, amelyet a nyugati szövetségesek is vitattak, az öbölháborúval ellentétben az arab államok sem támogatták, nemzetközi jogi szempontból megkérdőjelezhető volt, s az ENSZ Biztonsági Tanácsa (BT) sem adott rá felhatalmazást.[42] Mások mellett Törökország és Oroszország is ellenezte az egyoldalú amerikai beavatkozást. Szaddám Huszajn iraki rezsimjének összeomlása átrajzolta a Közel-Kelet hatalmi viszonyait. Az intervenció következményei máig hatnak. Ám Ankara számára a 2003-as iraki események a kurdkérdéssel összefüggésben nyertek elsődleges jelentőséget. Az amerikai beavatkozás jelentős mértékben hozzájárult az iraki Kurdisztáni Regionális Kormányzat (KRK) széles körű autonómiájának kialakulásához, valamint megteremtette a feltételeket a Törökországban terrorszervezetként számontartott Kurdisztáni Munkáspárt (Partiya Karkerên Kurdistan, PKK) fegyveresei számára, hogy menedéket alakítsanak ki Észak-Irakban. A PKK felmondta a tűzszünetet, amelyet azt követően deklarált, hogy a török hatóságok 1999-ben elfogták alapító vezetőjét, Abdullah Öcalant, és a fegyveres harcok ismét kiújultak a török biztonsági erőkkel. Az egyoldalú amerikai intervenció így a török percepció szerint nem csupán egy szomszédos állam összeomlását hozta, ennek minden negatív következményével, hanem a kurdok megerősítésén keresztül közvetlenül Törökország túlélésére jelentett fenyegetést.[43]

Washington politikája egyre többekben aggodalmat keltett. Azt, hogy az amerikai törekvéseket hogyan értékelték a világ más részein, jól mutatja Vlagyimir Putyin (2000–2008: az Oroszországi Föderáció elnöke; 2008–2012: miniszterelnök; 2012-től ismét elnök) 2007-es híres-hírhedt müncheni beszéde. Putyin szerint az unilaterális és illegitim lépések nem oldottak meg egyetlen problémát sem, helyette csak új emberi tragédiákhoz és feszültségközpontok kialakulásához vezettek. Az amerikai erődominancia következményeként senki nem érzi magát biztonságban. Bebizonyosodott, hogy a nemzetközi jog nem védi meg az államokat. Az USA túllépte nemzeti határait, minden módon. Ez látható gazdasági, politikai, kulturális és oktatási politikáiban, amelyeket más nemzetekre kényszerít. „Nos, ki szereti ezt? Ki boldog ettől?” – tette fel a kérdést az orosz elnök.[44]

Putyin beszédében már utalt a kibontakozó többpólusú világrendre is. „Nincs okunk kételkedni, hogy a világgazdasági növekedés új központjainak gazdasági potenciálja elkerülhetetlenül politikai befolyássá konvertálódik, és erősíteni fogja a multipolaritást.” Annak megítélése, hogy jelenleg hány pólusú a világ, vitatott szakértői körökben. Ha pusztán a katonai képességeket nézzük, az Egyesült Államok még mindig hegemón pozícióban van. Az is tény ugyanakkor, hogy a világ gazdasági súlypontja a transzatlanti térségből egyre inkább a csendes-óceáni térségbe helyeződik át. A 2008-as pénzügyi-gazdasági válságot egyesek korszakhatárként értékelik, amely felgyorsította ezt a folyamatot.[45]

A világrend átalakulása nem csak a materiális képességek átrendeződésével jár. A nyugati államok politikai vezető szerepét, illetve az általuk propagált normákat is egyre komolyabb kihívás éri. A nyugati liberális rend válságához, valamint vonzerejének csökkenéséhez saját belső problémái is hozzájárultak. A populizmus és az illiberális politikai berendezkedések a rendszeren belülről kérdőjelezik meg a nyugati rend normatív alapjait.[46] Az újra felemelkedő[47] Kína és Oroszország pedig – egyes elemzők szerint – olyan másfajta értékeket helyez a középpontba, legalábbis retorikai szinten, mint az állami szuverenitás elsődlegessége, a nagyhatalmi elsőség elve vagy az érdekszféra-politizálás, illetve az egyéni szabadságjogokkal szemben a közösség fontosságának kiemelése.[48]

A Nyugat relatív súlya és vonzereje Törökország szemében egyszerre csökkent. A Ciprusi Köztársaság 2004-es EU-taggá válása következtében – amit Ankarában a nyugati kettős mérce megnyilvánulásaként értékeltek, hiszen a Ciprusi Köztársaság azután vált az Európai Unió tagjává, hogy a görög ciprióták népszavazáson elutasították a megosztott sziget helyzetének rendezését célzó Annan-tervet, míg a török ciprióták megszavazták azt – a török EU-csatlakozási folyamat alighogy elkezdődött 2005-ben, gyakorlatilag azonnal holtpontra is jutott, ami fokozta a törökök kiábrándulását. Az Európai Unió belső problémái, a 2008-as gazdasági válság, a görög adósságkrízis, Nagy-Britannia kilépése (brexit) és az Európai Unió jövőjéről folyó diskurzusok, majd a menekültválság hatásaként fokozódó, növekvő idegenellenesség tovább csökkentette Brüsszel vonzerejét.[49] Az Egyesült Államok külpolitikai önmegtartóztatását, kivonulási terveit a Közel-Keletről Barack Obama elnöksége alatt (2009–2017) sokan a hegemón hatalom gyengüléseként értékelték. Donald Trump 2017-ben kezdődő elnöksége, tranzakcionális külpolitikája pedig jelezte, hogy nem kíván a liberális világrend őreként fellépni.[50] A Joe Biden elnök által 2021-ben végrehajtott afganisztáni kivonulásban, illetve a tálibok rendkívül gyors hatalomátvételében sokan Washington elmúlt húszéves politikájának teljes kudarcát látták. Ezzel egy időben Kína gazdasági (újra)felemelkedése tagadhatatlanná vált.

2008 pedig egy agresszívabb orosz külpolitika időszakának visszatérését jelezte. A nyugati lépésekre, a NATO és az Európai Unió[51] keleti terjeszkedésére – előbbi esetében a bukaresti csúcstalálkozó nyilatkozatát, miszerint Ukrajna és Grúzia (Georgia) a NATO tagja lesz, míg utóbbi esetében főleg a Keleti Partnerség 2009-es elindítását kell kiemelnem – Oroszországban zéró összegű játszmaként[52] tekintettek. A NATO keleti bővítési terveire Moszkva a 2008. augusztusi grúziai háborúval válaszolt, a szakadár Abházia és Dél-Oszétia „függetlenségének” elismerésekor pedig a koszovói precedensre hivatkozott.[53] A Krím félsziget 2014. márciusi illegális és illegitim annexiója, a jelenleg is zajló kelet-ukrajnai konfliktus, majd Oroszország 2015 szeptemberében a korábbinál sokkal intenzívebbé és nyíltabbá váló szíriai szerepvállalása jelezték, hogy Moszkva kész katonai erőt alkalmazni érdekei érvényesítése végett. A 2014-es krími annexió után a térségbeli konfliktusok újra bipoláris jelleget öltöttek, a Nyugat és Oroszország konfliktusának keretébe illeszkedtek.

A struktúrára koncentráló érvelés szerint az USA által vezetett liberális gazdasági rend, illetve a nyugati államok hatalmi fölénye miatt Ankara számára 2008-ig racionális volt Nyugat-barát politikát követni. Az új, többpólusúvá váló világrendben azonban Törökország – ugyancsak racionálisan – igyekezett többdimenziós és autonómabb külpolitikát folytatni.[54] Ezért igyekszik nem csupán a Nyugattal, hanem a lehető legtöbb szereplővel kapcsolatot építeni, párhuzamosan csökkenteni külső függését, így növelve a lehető legnagyobbra mozgásterét az új nemzetközi környezetben.[55]

A másik oldalról, az Egyesült Államok és a NATO-tagországok egyre aktívabb, több esetben nem korlátozott célokra, hanem rezsimek megdöntésére irányuló, exit stratégiát nélkülöző katonai jelenléte a Közel-Keleten – 2001-től az amerikai terrorellenes harc, 2011-től az arab tavasz részeként – pedig lényegében garantálta az érdekütközések számának növekedését Ankarával, amelyet földrajzi közelsége és muszlim többségű lakossága miatt a beavatkozások minden más tagállamnál közvetlenebbül érintettek. Ugyanakkor amíg a kétezres évek elején a hegemón hatalommal (USA) szemben nem tűnt kifizetődőnek fellépni, addig a kétezertízes években a visszavonulóként/visszaszorulóként érzékelt hegemónnal szemben már megfogalmazódik és sok esetben be is következik egyfajta fellépés.

A török relatív hatalmi képességek mutatói

Az 1. számú táblázatban feltüntetett adatok, az úgynevezett kemény hatalmi képességek (terület, népesség, GDP, fegyveres erők létszáma, védelmi kiadások) mutatják, hogy Törökország regionális hatalom. Ám a globális ambíciókhoz[56] nem társulnak a szükséges materiális képességek. Az adatok alapján Törökország még csak nem is az első számú regionális hatalom. Abszolút értékben hiába javult az elmúlt két évtizedben a legtöbb hatalmi mutatója, erőpozíciójában relatíve nem mutatkozott jelentős változás.

1. TÁBLÁZAT: Hatalmi mutatók 2020-ban

Adatok forrása: Világbank, Military Balance.

Ami a trendeket illeti, a török népesség folyamatos növekedést mutatott az elmúlt évtizedben. A fegyveres erők létszáma csökkent, ez azonban főleg a professzionalizációnak tudható be (mely folyamat a hivatásos és szerződéses katonák arányának növelését célozza a sorkatonákkal szemben).

A török GDP szintén növekedett. A jelenleg is kormányzó AKP 2002-ben egy rendkívül nehéz helyzetben lévő török gazdaságot vett át. A Kemal Derviş gazdasági miniszter és a Nemzetközi Valutaalap (IMF) által kidolgozott Erős Gazdaság Program folytatásával azonban Törökország néhány év alatt erőteljes növekedési pályára állt. Az AKP így végeredményben politikai értelemben profitált a válságból, a gazdasági fejlődés adja ugyanis máig a kormánypárt legerősebb legitimációs alapját. Az AKP neve összekapcsolódott például a török pénzreformmal és az infláció visszaszorításával. 2005 januárjában hat nullát „vágtak le” a líra végéről: egymillió régi líra ezt követően egy új török lírát (YTL/TRY) ért. A 2008-as világgazdasági válság Törökországot sem kerülte el. A szakirodalom az úgynevezett visszapattanó országok közé sorolja: ezeknek az államoknak jelentős visszaesés után gyors ütemű növekedést sikerült megvalósítaniuk. Törökország előtt ugyanakkor a gazdaságot tekintve komoly és egyre látványosabb kihívások állnak. Ezek közül a két legnagyobb a nagy külső finanszírozási igény, valamint a megtakarítási ráta tartósan alacsony szintje.[57]

2019-ben tíz év után először fordult elő, hogy a török gazdaság hivatalosan is recesszióba került, vagyis egymást követő két negyedévben csökkent a GDP. Emögött legalább részint a piacok bizalmát vesztő autoriter török politika áll (Erdoğan beleszólása a jegybank döntéseibe,[58] konfliktusok az Egyesült Államokkal), részint pedig az, hogy lezárult az amerikai Szövetségi Tartalékrendszer (Federal Reserve, Fed) „mennyiségi lazításának” (quantitative easing) harmadik köre.[59] A 2020–2021-es adatokban már látszanak a Covid–19-járvány negatív hatásai is. A török líra gyengülése a török gazdasági válság mélyülésének egyik látványos mutatója (2. ábra).

2. ÁBRA: A török líra (TRY) árfolyamának alakulása az amerikai dollárhoz (USD) képest 2015 és 2021 között

Adatok forrása: XE.

Érdemes még megemlíteni, hogy Törökország tagja a világ legnagyobb gazdaságait tömörítő G20 informális koordinációs fórumnak. A közel-keleti térségből Törökország mellett ezt egyedül Szaúd-Arábia mondhatja el magáról. A G20-találkozókon a török elnök egy elit kör részeként éves szinten konzultálhat a legjelentősebb hatalmak vezetőivel, ami erős érdekérvényesítő lehetőséget jelent.

Strukturális módosítók

Földrajz

Törökország relatív hatalmát befolyásolja az ország földrajzi elhelyezkedése. A Balkán, a Közel-Kelet, a Fekete-tenger, a Kaukázus és a Földközi-tenger térségeit összekötő kis-ázsiai állam hagyományosan kulcsfontosságú tranzitútvonalként funkcionál. Geopolitikai, geostratégiai jelentősége a történelem folyamán mindig is számottevő volt: a görög, római, perzsa, bizánci és oszmán birodalmak vetélkedtek itt mások mellett az Anatóliai-félsziget feletti fennhatóságért. Ma többek közt a kínai Új Selyemút projektben[60] Európát köti össze Ázsiával; energiapolitikai területen a kaukázusi (azeri) és közel-keleti (iraki, iráni), valamint orosz kőolaj és földgáz Európába juttatásáért felel; illetve Törökországban található a világ egyik legforgalmasabb repülőtere. 1952 óta az ország a NATO délkeleti szárnya. Stratégiai szempontból kiemelt jelentősége van a Fekete-tengert az Égei-tengerrel összekötő, úgynevezett török szorosoknak, a Boszporusznak és a Dardanelláknak, amelyek fölött Törökország az 1936-os montreux-i egyezmény értelmében háború esetén szuverén ellenőrzést gyakorol. Török–orosz viszonylatban a szorosok központi szerepe megkérdőjelezhetetlen, hisz Ankara képes lehet korlátozni az orosz flotta kijutását a Földközi-tengerre, ami többször szolgált casus belliként a múltban. A rendkívül instabil és konfliktusos szomszédság (Irak, Irán, Szíria, Örményország, Grúzia, illetve a Balkán) az elszigetelődés veszélyével éppúgy fenyeget, mint ahogy a központi szerep lehetőségét is magában hordozza.

Törökország NATO-tagsága

A Török Köztársaság 1952-ben vált a NATO teljes jogú tagjává. Az első világháborús vereség után a második világháborúban semlegességi politikát követő Törökországot a hidegháború hajnalán reál- és normatív politikai okok egyaránt motiválták a csatlakozásra. Reálpolitikai oldalon az 1945-től felerősödő közvetlen szovjet fenyegetést kell kiemelnem. Normatív szempontból, a Török Köztársaságot megalapító Mustafa Kemal Atatürk (1881–1938) már korábban egyértelműen kijelölte országának nyugati orientációját, így a csatlakozás a nyugati katonai tömbhöz a török identitásnak is alapvető elemévé vált.[61]

A hidegháború idején Törökország a NATO előretolt hadállásaként működött a Szovjetunióval szemben. Bár Ankara és a NATO viszonya a hidegháború alatt sem volt feszültségektől mentes,[62] kapcsolatuk stratégiai jelentősége nem kérdőjeleződött meg.

A kétpólusú világrend felbomlását követően mind a NATO-nak, mind Törökországnak újra kellett definiálnia önmagát. Ám a kilencvenes évektől kibontakozó események – fegyveres konfliktusok a Balkánon, a Kaukázusban és a Közel-Kelet egyes államaiban, transznacionális fenyegetések előtérbe kerülése – hamar rámutattak arra, hogy a török NATO-tagság a szovjet fenyegetés megszűnése ellenére sem veszített jelentőségéből.

A 2002-ben hatalomra kerülő AKP megörökölte a NATO-tagságot, illetve a szövetségi rendszert, s nem is szándékozik kilépni „a történelem legsikeresebb katonai szövetségéből”.[63] Törökország számára továbbra is pótolhatatlan értéket képvisel a washingtoni szerződés 5. cikke által biztosított kollektív védelem. Ha az egyre önállóbb és magabiztosabb török külpolitika propagálásával párhuzamosan a NATO-tagság fenntartásának normatív motivációja gyengült is az utóbbi években, és a nyugati szövetségesekbe vetett bizalom továbbra sem teljes, Ankara tisztában van vele, hogy NATO-tagságának nincs valós alternatívája. A kollektív védelmi garanciák elrettentő ereje éppannyira fontos a közel-keleti szomszédok (például Irak, Irán, Szíria, Izrael), mint az ismét egyre agresszívabb politikát követő, a Krím annektálása és szíriai jelenlétének megszilárdítása után Törökországot szinte minden irányból „bekerítő” Oroszországgal szemben, de a tagságnak kulcsszerepe van a közvetlen szövetséges Görögországgal vagy Ciprusi Köztársasággal fennálló vitás kérdések esetében is. Annak dacára, hogy a török közvélemény általánosságban eléggé gyanakvó a Nyugattal szemben, mely érzések gyökerei még az első világháborúra vezethetők vissza,[64] a törökök többsége az erősen kritikus kormányretorika ellenére is támogatja a NATO-tagságot. A Kadir Has Egyetem (KHAS) által készített felmérés szerint 2015-ben a megkérdezettek 67,1%-a, 2016-ban 73,6%-a, 2017-ben 61,8%-a, 2018-ban 70%-a, 2019-ben 60,8%-a, míg 2020-ban 55,2%-a tartotta szükségesnek Törökország NATO-tagságának fenntartását.[65]

Bár egy-egy ügy kapcsán számos NATO-tagállamban fogalmazódott már meg a kérdés, hogy vajon Törökország megbízható szövetséges-e, a török NATO-tagság fontossága valójában soha nem kérdőjeleződött meg, elsősorban az ország földrajzi elhelyezkedése, geopolitikai és geostratégiai jelentősége miatt. Törökország kontinensek, civilizációk, regionális biztonsági komplexumok metszéspontjában helyezkedik el, amelyek között egyszerre képez összekötő kapcsot és egyfajta ütközőzónát; a NATO déli szárnyának őrzőjeként egyszerre rendelkezik tehát tranzit- és szigetelő állam jelleggel. Közel fekszik számos konfliktusgóchoz, amelyek közül nem egyben a NATO-tagországok az elmúlt években komoly szerepet vállaltak. A NATO legnagyobb muszlim többségű államaként (a másik Albánia) Törökországnak döntő szerepe lehet a kultúrák és vallások közötti párbeszéd erősítésében és abban, hogy a szervezetet ne imperialista erőként lássák a közel-keleti társadalmak.

Ha pusztán a kemény hatalmi képességeket nézzük, Törökország rendelkezik a NATO második legnagyobb létszámú fegyveres erejével. A katonai célú kiadásokat tekintve nominális értékben Törökország évek óta stabilan a szövetség hetedik legnagyobb védelmi költségvetéssel rendelkező állama. A török védelmi költségvetés szinte minden évben elérte a NATO által előírt 2%-os GDP-arányos hozzájárulást, szemben az európai tagállamok túlnyomó részével.[66]

Törökország aktív résztvevője a különböző NATO-műveleteknek és -misszióknak. 2020-ban a NATO kötelékében Afganisztánban 600 fővel (Operation Resolute Support), Koszovóban 311 fővel (KFOR), Irakban pedig „legfeljebb 30 fővel” látott el szolgálatot, emellett részt vett a NATO fekete-tengeri (Standing NATO Mine Countermeasures Group 2) és földközi-tengeri (Standing NATO Maritime Group 2) műveleteiben.[67]

Mindemellett 2012 óta a törökországi İzmirben működik a NATO Szárazföldi Erők Parancsnoksága (LANDCOM), továbbá Isztambulban található a török NATO Gyorsreagálású Hadtestparancsnokság (NRDC-T), valamint Ankarában a Terrorizmus Elleni Kiválósági Központ (COE-DAT). Az İncirlik légibázis – bár nem NATO-támaszpont – az utóbbi évtizedekben fontos szerepet töltött be a szövetség több műveletében. A NATO ballisztikus rakétavédelmi rendszerének részeként egy korai előrejelző radarállomást szintén török területen (Kürecikben) telepítettek. Törökország továbbá azon öt állam egyike, ahol előretolt amerikai harcászati atomfegyvereket helyeztek el (mintegy 60-70 darab B61-es szabadesésű bombát az İncirlik légibázison), még ha ezek alkalmazhatósága és készenléti szintje kérdéseket vet is fel.[68], [69]

Stratégiai erőforrások hozzáférhetősége

A stratégiai erőforrások vizsgálatakor az energiahordozók, a fejlett haditechnika és a tőke hozzáférhetőségét tekintem át röviden.

Energiahordozók: Törökország rendkívüli mértékben energiaimport-függő. Energiafelhasználásának mintegy háromnegyedét importból fedezi.[70] Legfontosabb energiaexportőre Oroszország.[71]

Haditechnika: Ankara a hidegháború időszakában elsődlegesen amerikai haditechnikai eszközökre támaszkodott. 1995-ben Washington becslése szerint a Török Fegyveres Erők által használt katonai eszközök közel 80%-a az Egyesült Államokból származott.[72] Az első komoly szembesülést a függőség mértékével az 1975-ben a ciprusi helyzet miatt bevezetett amerikai fegyverembargó hozta a törökök számára, ami lökést adott a hazai védelmi ipar kialakításához. A török hadiipar fejlődése a jelenlegi kormány idején lendült fel erőteljesen. 2018-ban a Törökország által alkalmazott haditechnikai eszközök 65%-a hazai előállításból származott.[73] A kétezres évek elején ez az arány még csak 20% volt. A hivatalos török cél rendkívül ambiciózus: 2053-ra deklaráltan 100%-ban önellátó védelmi ipart kívánnak létrehozni.[74]

A török hadiipar fellendülését jelzi a növekvő fegyverexport is. A Stockholmi Békekutató Intézet (SIPRI) adatai szerint 2010-ben még csak 72 millió, 2014-ben 168 millió, 2018-ban pedig már 264 millió TIV (trend indicator value, magyarul trendindikátor-érték)[75] értékben exportált Ankara fegyvereket.[76] A török hadiipar a látványos fejlődés ellenére sok területen nem képes (még) önellátásra. Ilyen terület például a nagy hatótávolságú légvédelmi rendszereké, amely kérdést az ötödik fejezetben, az Sz–400-as esettanulmány keretében részletesen vizsgálni fogom.

Tőke: Gazdasági tekintetben Törökország mindenekelőtt az Európai Uniótól függ. 2002 és 2021 között a kilenc legtöbbet befektető EU-tagállam részesedése a Törökországba érkező közvetlen külföldi tőkebefektetésből (FDI) 56,9% volt (a britekkel együtt ez 64% lenne).[77] Ugyanebben az időszakban Törökország kereskedelmének 39%-át – EU27-tel számolva – az európai uniós államokkal bonyolította.[78] A szoros gazdasági kapcsolatokban kiemelt szerepet tölt be az 1996. január 1-jén Törökország és az Európai Közösség (mai nevén Európai Unió) között hatályba lépett vámuniós megállapodás.[79]

Az állami szint

A török stratégiai kultúra és fenyegetéspercepciók

Ebben az alfejezetben a török stratégiai kultúra fő elemeit ismertetem. Nem célom a teljes fejlődés áttekintése, illetve az sem, hogy ennek minden egyes összetevőjére kitérjek. A következőkben a török stratégiai kultúrának azon legfontosabbnak, illetve a kötet szempontjából leglényegesebbnek ítélt elemeit mutatom be vázlatosan, amelyek ismerete megítélésem szerint nélkülözhetetlen alapként szolgál a későbbiek értelmezéséhez.

A török stratégiai kultúra egyes elemeinek kézzelfogható jelenlétét a török társadalom gondolkodásában közvélemény-kutatási adatokkal is alá tudom támasztani. A walti fenyegetés-egyensúly elméletben központi szerepe van a percepcióknak. Az itt bemutatott török fenyegetéspercepciók központi szerepet kapnak a könyvben, utóbb többször vissza fogok utalni a most leírtakra. A török biztonságpercepciók bemutatásához az isztambuli Kadir Has Egyetem (KHAS) reprezentatív, ezerfős mintával dolgozó felméréseit veszem alapul. A társadalmi-politikai folyamatokat érintő percepciókat vizsgáló felmérést 2010 óta, a külpolitikai percepciókat vizsgáló felmérést 2013 óta (2014 kivételével) készíti el a Mustafa Aydın által vezetett kutatói csapat. 2018-ig a felmérések azonos módszertan alapján készültek, 2019-től azonban a kérdések és a kérdésfeltevés módja számos esetben lényeget érintően változott, ezért választottuk ketté a két időszakot.

A biztonság elsődlegességét hirdető megközelítés (security-first approach) – erősen biztonságiasított társadalom

A Török Köztársaság a török függetlenségi háborúban (1919–1923) többévnyi fegyveres harc árán vívta ki függetlenségét az Oszmán Birodalom romjain. Az ország a huszadik század elején – rövidebb megszakításokkal – lényegében szakadatlanul háborúban állt (1910–1911: líbiai háború, 1912–1913: balkáni háború, 1914–1918: első világháború, 1919–1923: függetlenségi háború). Ez a tapasztalat, a köztársaság születésének körülményei meghatározták az államépítés folyamatát, valamint hozzájárultak a török nemzettudat megszilárdulásához.

Az 1923-ban megalakult új Török Köztársaságnak a túlélésére veszélyt jelentő külső ellenségek mellett a belső fenyegetésekkel is fel kellett vennie a harcot. Mustafa Kemalnak, a későbbi Atatürknek először a régi rend híveivel, a nyugati reformok ellenzőivel kellett leszámolnia. Ez pedig messze nem ment mindig demokratikus eszközökkel. Sokatmondó Mustafa Kemal egyik elhíresült mondata, miszerint a reformok annyira elengedhetetlenek, hogy ha kell, készek „akár életeket is áldozni érte”.[80]

1925-ben az első (főleg vallási, nem pedig etnikai indíttatású) kurd felkelés kirobbanása megerősíteni látszott a vallásos reakcióktól és ellenforradalomtól való – a korabeli török társadalmat tekintve reálisnak értékelhető – félelmet. A politikai vezetés kihasználta a helyzetet. A felkelésre válaszként rendkívül szigorú intézkedéseket vezettek be, amelyeket a kemalisták arra használták fel, hogy radikális reformokat hajtsanak végre – ezek másként az ellenzék és a tömegek ellenállásával találkoztak volna.[81]

A köztársaság következő éveiben hol a kurdok, hol az iszlamisták, hol a kommunisták, hol pedig a közigazgatásba beépülő különböző elemek (úgynevezett mélyállam) jelentették az aktuális politikai vezetés által felmutatott elsődleges belső ellenséget. A káosz elkerülése érdekében alkalmazott erőszak legitimmé vált. Az „ostromlott erőd” retorika legitimálta egy erőskezű vezető szükségességét. Az atatürki örökség védelmében fellépő Török Fegyveres Erők négy sikeres puccsot is végrehajtottak a huszadik század második felében. A biztonság-szabadság libikókája a köztársaság kezdeti éveitől egyértelműen a biztonság felé billent a török társadalomban. Az ellenségkép folyamatos fenntartása bevett politikai gyakorlattá vált, s egy rendkívüli mértékben biztonságiasított társadalmat hozott létre. Ez a fajta gondolkodásmód alapot adott az egyes korokban a különböző összeesküvés-elméletek elterjedésének is.