részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
James Fallon: The psychopath inside
Portfolio/Penguin, New York, 2014

Fordította Dudik Annamária Éva

Szakmailag ellenőrizte
Horváth-Furdan Szabina és Horváth János

Copyright © 2013 by James Fallon
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC
Hungarian translation © 2020 Dudik Annamária Éva
Magyar kiadás © 2020 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Grindi/Getty Images
A szövegközti illusztrációk a szerző tulajdonában állnak.

ISBN 978 963 355 663 4

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette Csontos Erika
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Az elektronikus könyvet Ambrose Montanus készítette

Szüleimnek, Jennie-nek és John Henrynek, akik korán felfedezték igazi természetemet, mégis szeretettel neveltek

1 Prológus 2

2005 októberében Kaliforniában az utolsó simításokat végeztem az „Egy fiatal pszichopata agyműködésének neuroanatómiai háttere” című, az Ohio State Journal of Criminal Law folyóiratnak szánt tanulmányomon. A tanulmányt több elemzés alapján írtam, pszichopata gyilkosok agyáról készült felvételeket vizsgáltam egy évtizeden át. Ezek az emberek a legszörnyűbb alakok, akiket csak el lehet képzelni – borzalmas dolgokat követtek el, ha nem kötne a titoktartás, és elárulhatnám önöknek, mi mindent tettek, bizonyára felhördülnének.

De nem csak a múltjuk miatt különböztek másoktól. Jóval több mint négy évtizede vagyok agykutató, rengeteg felvételt láttam már emberi agyakról, ezek mégis kitűntek a többi közül. Ezeknek a gyilkosoknak az agya ritkán láthatóan és ijesztően alacsony aktivitást mutatott a homlok- és a halántéklebeny egyes területein: az önkontrollhoz és az empátiához kapcsolódó régiókban. Ez logikus, hiszen ezek a gyilkosok embertelenül erőszakos tetteket hajtottak végre, ezeken a területeken az aktivitás csökkenése pedig az erkölcsi érzék abnormális működésére, valamint a gátlások hiányára utal. Ezt fejtettem ki a tanulmányban, amelyet beadtam publikációra, majd a következő feladatomra koncentráltam.

Ugyanabban az időszakban, amikor gyilkosok agyáról készült felvételeket tanulmányoztam, egy másik kutatás is zajlott a laboromban, ennek során azt vizsgálták, összefüggésbe hozható-e bármelyik gén az Alzheimer-kór kialakulásával, és ha igen, melyik. Kollégáimmal genetikai vizsgálatokat végeztünk több Alzheimer-kóros betegen, felvételeket készítettünk az agyukról, kontrollcsoportként pedig a családom néhány tagja is részt vett a kutatásban.

Ugyanezen az októberi napon leültem elemezni a rokonaim agyáról készült fotókat, és észrevettem, hogy az utolsó felvétel megdöbbentően kilóg a sorból. Pontosan olyan abnormális mintázatot láttam, mint amilyenről a nem sokkal korábban elküldött tanulmányt írtam, ami arra utalt, hogy az agy szegény tulajdonosa minden bizonnyal pszichopata, vagy legalábbis kellemetlenül sok hasonlóságot mutat a pszichopatákkal. A rokonaimról ilyet nem feltételeztem, ezért azt hittem, ez a felvétel valahogy a többi közé keveredett a másik kupacból. Általában több kutatásom is zajlik egy időben, és bár igyekszem rendet tartani, lehetséges, hogy a papírok összekeveredtek. A kísérleti alanyok anonimitása érdekében minden felvételhez kódot rendeltünk, így sajnos nem tudhattam, kihez tartozik az adott felvétel. Mivel biztos akartam lenni abban, hogy nem történt félreértés, megkértem a technikusunkat, hogy keresse elő, kihez tartozik a kód.

Amikor kiderült, kinek az agyáról készült a felvétel, biztos voltam abban, hogy tévedés történt. Ingerülten megkértem a technikust, hogy ellenőrizze a szkennert, a vizsgálat alatt felvett adatokat és a technikusok adatbázisát is. De nem történt tévedés.

A felvétel az én agyamról készült.

Képzeljék el a következőt!

Egy szép napsütéses szombat délelőttön úgy döntenek, sétálnak egyet a lakásukhoz közeli parkban. A kiadós séta után leülnek egy árnyas tölgyfa alatti padra egy barátságosnak tűnő fickó mellé. Köszönnek neki, ő visszaköszön, hozzáteszi, milyen szép napunk van. Elbeszélgetnek egy negyedórát, kialakul önökben egy vélemény a pasasról, róla meg önökről. Sok mindent meg lehet tudni a másikról ilyen rövid idő alatt is. Kideríthetjük például, miből él, házas-e, vannak-e gyerekei, mivel szereti tölteni a szabadidejét. Támadhat róla az a benyomásunk, hogy intelligens, elbűvölő, nyitott, remek a humora és általában kellemes beszélgetőtárs, aki érdekes kis történeteket tud mesélni.

Ám a következő tizenöt perc hatványozottan több információt árulhat el erről az emberről. Ha például az Alzheimer-kór korai szakaszában van, akkor előfordulhat, hogy megismétli pontosan ugyanazt a kis történetet, amelyet már hallottunk tőle, pontosan ugyanazzal a mimikával, ugyanazokkal a gesztusokkal, és a poént is ugyanúgy mondja el.

Ha én ülnék önök mellett a padon, valószínűleg általában érdekes embernek találnának. Ha megkérdeznék, mivel foglalkozom, azt felelném, agykutató vagyok, és ha még tovább kérdezősködnének, megtudnák, hogy az Irvine-i Kaliforniai Egyetem (UCI) Orvostudományi Karának Pszichiátriai és Viselkedéstudományi Tanszékén dolgozom, az Anatómiai és Neurobiológiai Intézetben. Elmondanám, hogy egész életemben medikusoknak, rezidenseknek és más egyetemistáknak tanítottam az agy működését. Ha úgy látnám, önöket ez érdekli, mesélnék a saját kutatásaimról: a felnőttkori őssejtekről, a Parkinson-kór és a krónikus stroke állatmodelljeiről, meg arról, hogy a laboromban folytatott alapkutatásokra építve három biotechnológiai vállalatot alapítottam, az egyik az elmúlt huszonöt évben folyamatosan profitot termelt, egy másik pedig épp nemrégiben kapott országos díjat a többi biotechnológiai vállalat szavazata alapján.

Ha még mindig érdeklődve hallgatnak, talán azt is megemlítem, hogy részt veszek képzőművészettel, építészettel, zenével, oktatással és orvosi kutatással foglalkozó szervezetek és értelmiségi műhelyek munkájában, emellett az amerikai védelmi minisztérium tanácsadójaként a háborúnak az agyra gyakorolt hatásáról tájékoztatom a kormányzatot. Ha újabb kérdéseket tesznek fel, megemlítem, milyen tévé- és mozifilmekben játszottam, elmesélem, mennyire élveztem a korábbi munkáimat is, hiszen voltam én bárpultos, kétkezi munkás, általános iskolai tanár és asztalos is, kamionos korszakomból a mai napig őrzöm a lejárt szakszervezeti kártyámat.

Elképzelhető, hogy önök egyszer csak megállapítják, hogy sokat hencegek, esetleg az is felmerül önökben, hogy én ezt az egészet csak kitalálom, pláne ha még azt is hozzáteszem, hogy tizennégy éves koromban elnyertem a New York állambeli Albany egyházmegyében az Év Katolikus Fiatalja címet, vagy hogy a gimnáziumban és az egyetem alatt öt sportágban is jeleskedtem. Esetleg elkönyvelnek nagydumásnak, akár szájhősnek, ugyanakkor azt is észreveszik, hogy beszéd közben a szemükbe nézek, és végighallgatom, amit mondanak. Sőt talán meglepődnek, mennyire érdekel engem az önök élete, véleménye és világnézete.

Ha beleegyeznének, hogy újra találkozzunk, talán még össze is barátkoznánk. Idővel észrevennének rajtam idegesítő vonásokat – esetenként hazugságon kapnának, vagy néha csalódást okoznék önöknek, mert nem mennék el egy-egy eseményre, amelyre meghívtak. De enyhe narcisztikus vonásaim és rendszeresen megmutatkozó önzésem ellenére valószínűleg jól éreznénk magunkat egymás társaságában. Mert végső soron hétköznapi fickó vagyok.

Egyvalamit leszámítva. Borderline pszichopata vagyok.

Részben azért vágtam bele abba, hogy megírom ezt az igaz, bár nem egészen teljes történetet, hogy bemutassam a családomnak, a barátaimnak és a kollégáimnak a családom biológiai és pszichológiai hátterét. Ehhez óhatatlanul szükség van képalkotó eljárásokból, genetikai és pszichiátriai kutatásokból származó sokrétű tudományos adatra, valamint rólam és a múltamról szóló, brutálisan őszinte és néha kellemetlen vallomásokra és leírásokra. (Remélem, a családom nem fog kitagadni, miután végeztek az olvasással.) A célom nem csupán egy történet elmesélése vagy néhány új tudományos eredmény megismertetése. Azt remélem, rávilágíthatok egy olyan témára, amely sok figyelmet kapott a kultúránkban, pedig általában nem is értjük, és sokan sokfélét gondolunk róla: a pszichopátiára.

Azt is remélem, hogy a tudományos alapok és a személyes történet mellett hasznosnak bizonyul majd az is, hogy bemutatom a saját kutatásomat, és felvázolok néhány elméletet arról, hogy az agy, a gének és a korai környezet hogyan befolyásolják, pszichopata válik-e belőlünk. Talán nemcsak az egyes olvasók találják majd ezt érdekesnek, hanem szélesebb körben is visszhangra talál a gyermekneveléssel és büntetőjoggal foglalkozó szakemberek között. Akármilyen különösen hangzik, a következő oldalakon taglalt tudományos eredmények még a világbékéhez is hozzájárulhatnak. Elméletem szerint elképzelhető, hogy a krónikus erőszakkal fertőzött területeken – legyen szó akár a Gázai övezetről, akár Los Angeles keleti oldaláról – a pszichopatologikus viselkedéshez köthető gének koncentrációja növekszik, hiszen a nőknek az jelent védelmező közeget, ha rosszfiúkkal állnak össze, így továbböröklődnek az agresszív gének, ezzel tovább növekszik az erőszak, egy végtelenített ciklusban. Néhány generáció múlva harcos társdalom lesz belőlünk. Mindez spekuláció csupán, de érdemes végiggondolni és tovább tanulmányozni.

Elhivatott kutató vagyok – az agy anatómiáját és működését kutatom; ez határozza meg, hogyan tekintek az emberi viselkedésre, a motivációra és az erkölcsökre. Én azt vallom, hogy mi mind gépek vagyunk, bár olyan gépek, amelyek működését még nem értjük teljesen. Évtizedek óta azt vallom, hogy nagyon kevéssé tudjuk befolyásolni tetteinket, alakítani jellemünket. Azt vallom, hogy a genetika határozza meg személyiségünk és viselkedésünk 80 százalékát, a neveltetés, a környezet pedig csupán 20 százalékért felelős.

Mindig is így gondolkodtam az agyról és a viselkedésről. Ez a felfogás azonban meglehetősen nagy pofont kapott 2005-ben, azóta is próbálom összeegyeztetni régi meggyőződésemet a jelenlegi valósággal. Megértettem – még jobban, mint korábban –, hogy az ember természeténél fogva bonyolult lény. És ha végletekre redukáljuk a tetteinket, motivációinkat, vágyainkat és szükségleteinket, azzal minden embernek csak kárt okozunk. Az ember nem egyszerűen jó vagy gonosz, nem lehet kijelenteni, hogy igaza van, illetve téved, nem lehet csak kedves vagy haragtartó, jó szándékú vagy veszélyes. Nem lehet az embert egyszerűen a biológia termékének tekinteni, a tudomány csak részben ad felvilágosítást az ember viselkedéséről.

Így jutottam el ehhez a történethez.

1 1. fejezet 2
Kit nevezünk pszichopatának?

Ki a pszichopata?

Miután alaposan szemügyre vettem az agyamról készült felvételt – mivel kutató vagyok, ez inkább tudományos kíváncsiságból, mint személyes riadalomból fakadt –, elkezdtem ezzel a kérdéssel nyaggatni pszichiáter kollégáimat, csak hogy lássam, illik-e rám a leírás. Kifaggattam a téma elismert kutatóit, mégsem kaptam kielégítő választ. Néhányan csak legyintettek, és kifejtették, hogy pszichopaták nem is léteznek, a pszichopatára ugyanolyan nehéz definíciót találni, mint az ideg-összeroppanásra. Dobálózunk a szóval, de tudományos vagy szakmai jelentés nem társítható hozzá. (Olyan, mint a zöldség, amely jobbára mesterséges gasztronómiai fogalom, nem biológiai.) Amikor barátomat és egyetemi kollégámat, az elismert pszichiátert, Fabio Macciardit kérdeztem, ő azt felelte: a pszichopátiának nincs pszichiátriai diagnózisa. Nem hagyta ennyiben, még hozzátette: „A kézikönyvben a legközelebbi meghatározás egy személyiségzavar, az antiszociális személyiségzavar. De hát a pszichopata sem mindig vadállat.”

A kézikönyv, amelyre Fabio utalt, A mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyve, angol címének rövidítésével a DSM. Ez a pszichiáterek és pszichológusok bibliája – az Amerikai Pszichiátriai Társaság útmutatása alapján leírja, definiálja és osztályozza a mentális zavarokat, meghatározza a diagnózis felállításának kritériumait, a szakemberek e szerint járnak el. A DSM sokféle zavart ismer az anorexiától a skizofréniáig, de a pszichopátia nem szerepel benne. A Macciardi által emlegetett antiszociális személyiségzavart a következőképpen írja le: „Mások jogainak széles körű semmibevétele és mellőzése 1 éves kor után, amelyet a következő hét kritérium közül legalább három jelenléte mutat: a társadalmi normákhoz való igazodás kudarca; felelőtlenség; gyakori hazudozás; érzéketlenség mások jóléte iránt; vakmerőség; az előre tervezés hiánya; ingerlékenység és agresszivitás.” A DSM mellett sok orvosnak és kutatónak megvan a maga véleménye arról, kit tekinthetünk pszichopatának. A baj az, hogy mindegyik definíció más és más, és egyik sem egyértelmű.

Ha a diagnózis felállításának hagyományos kritériumait nézzük, akkor nem csoda, hogy ilyen sok vita van arról, kit tekinthetünk pszichopatának. Azt könnyű megállapítani, hogy a páciens elhízott, cukorbeteg vagy magas a vérnyomása, hiszen ezeknek a betegségeknek a tünetei közismertek és könnyen mérhetők. Alacsony az inzulinszint? Akadályozza, hogy a szervezet feldolgozza a cukrot? Diabétesz. Az elme betegségeivel azonban nem ilyen egyszerű a helyzet.

Például azért sem, mert a pszichiátriai betegségeket nem is tekintjük betegségnek. Betegségről ugyanis akkor beszélhetünk, ha ismerjük a kiváltó okot (az etiológiát) és a szervezetre gyakorolt hatást (a patofiziológiát). Más szervek igazi betegségeivel ellentétben az elme betegségei esetén nem vagyunk ilyen kényelmes helyzetben, hiszen rendkívül keveset tudunk a mögöttes patologikus biológiai folyamatokról. Jelentős haladást értünk el ugyan az agy működésének megértésében, de máig rengeteg a rejtély előttünk. Ezért a legtöbb pszichiátriai problémát zavarnak vagy szindrómának nevezzük. A pszichopátia a betegség-zavar hierarchia legalacsonyabb fokán áll, mert még arról sincs szakmai megegyezés, mi tekinthető annak, egyáltalán létezik-e ilyen tünetegyüttes, a mögöttes okokról pedig semmiféle szakmai egyetértés nincs. Ha pedig a mögöttes okok figyelembevétele nélkül pusztán a jellegzetességeket pipálgatva próbáljuk meghatározni, ki tekinthető pszichopatának, az olyan, mintha állathatározóval mennénk ki a természetbe. Ha olyasmit látunk, ami repül, táplálkozik és hangot ad ki, akkor az lehet madár, de akár denevér vagy valamilyen rovar is; így biztosan nem lehet meghatározni, mit látunk.

Bár a pszichopátia és más pszichiátriai zavarok vizsgálatához nem állnak rendelkezésünkre standardizált módszerek, a páciens mentális állapotának bizonyos aspektusait tudjuk vizsgálni különböző képalkotó eljárásokkal, ilyen például a PET (pozitronemissziós tomográfia), az fMRI (funkcionális mágnesesrezonancia-vizsgálat). Emellett léteznek genetikai, viselkedési és pszichometriai vizsgálatok, illetve egy teljes fiziológiai és pszichiátriai kivizsgálás is szolgáltat információt. Ezek együttesen felfedhetnek pszichiátriai zavarra utaló tüneteket. Néhány pszichiátriai zavarra gyakran több tünetegyüttes jelenléte jellemző, azaz a páciensről a különböző tünetek súlyosságának megfelelően állítjuk fel a diagnózist. A legtöbb zavar esetében a diagnózist skálán helyezzük el – amelyet általában spektrumnak nevezünk –, annak megfelelően, hogy a páciens esete enyhe, közepes vagy súlyos. A zavarokhoz kapcsolódó spektrumok közül a legismertebb az autizmus spektrum. Ennek egyik vége a megkésett nyelvelsajátítás és a beszűkült érdeklődés, a másik pedig a súlyosan repetitív viselkedés és a kommunikáció teljes hiánya.

Noha vita van arról, hogy a pszichopátia tekinthető-e egyáltalán zavarnak, és ha igen, mi alapján állítható fel a diagnózis, léteznek olyan paraméterek, amelyeket az orvosi közösség elfogadottnak tekint. A leghíresebb és legszélesebb körben használt teszt az úgynevezett PCL-R-teszt (Psychopathy Checklist, Revised, átdolgozott pszichopátia tulajdonságlista), amelyet pszichopátiaskála vagy Hare-skála néven is ismernek, egy kanadai pszichiáter, Robert Hare dolgozta ki. A PCL-R húsz kritériumból áll, mindegyikhez nulla, egyes vagy kettes érték rendelhető: nulla, ha a pszichopátiás jellemvonás nincs jelen, egyes, ha részben, illetve kettes, ha határozottan jelen van. A maximális 40-es pontszámot elért egyén egyértelműen pszichopata. Általában 30-as pontszám fölött szokás megadni a diagnózist, bár néha a 25-ös pontszámot tartják határnak. A pontszámokat a teszt felvételére kiképzett személy állapítja meg, jellemzően ülés közben, amely során a pszichiáter meghallgatja az egyént, és ezt néha bírósági vagy orvosi iratokkal, harmadik személytől származó beszámolókkal egészíti ki. Értékelést az érintett jelenléte nélkül olyan ember is adhat, aki jól ismeri a vizsgált egyént.

A górcső alá vett jellemvonások négy kategóriába, úgynevezett faktorba tartoznak. Az interperszonális faktorba tartozik a felületesség, a beképzeltség, a hazudozás. Az affektív faktorba tartozik a megbánás hiánya, az empátia hiánya, a tettek miatti felelősség elutasítása. A viselkedési faktorba tartozik az impulzivitás, a célok hiánya és a megbízhatatlanság. Az antiszociális faktorba pedig a hirtelen harag, a fiatalkori bűnözés és a büntetett előélet. Az antiszociális személyiségzavar nem független a pszichopátiától, de sokkal gyakoribb, és elsősorban külsőségekben, bomlasztó magatartásban mutatkozik meg, nem annyira mögöttes személyiségbeli problémaként. A pszichopátia skálán elért pontszám valójában jobban prognosztizálja a visszaeső bűnözést, az elkövetett bűncselekmény súlyosságát és az előre megfontolt szándékot.

A pszichopátia diagnózisát nem könnyű felállítani, bár létezik a tesztnek önkitöltős változata is, az nem ad „hivatalos” eredményt. Ebben egy skálán kell értékelni magunkat ilyen kijelentésekkel kapcsolatban: „Néha ravasz, fondorlatos, agyafúrt és csavaros eszű tudok lenni – ha kell, képes vagyok másokat becsapni, gátlástalanul, alattomosan, manipulatív módon viselkedni, hazudni.” Vagy: „Néha erős igény támad bennem új, izgalmas, vérpezsdítő dolgok kipróbálására; könnyen elunom magam. Ezért néha nagy kockázatot vállalok, veszélyes dolgokat teszek. Nagyon nehezen tartok ki egy adott feladat mellett addig, amíg kell, nehezemre esik ugyanazt a munkát hosszú ideig végezni.” Vagy: „A pénzem egy jelentős részét úgy szereztem, hogy szándékosan kihasználtam vagy manipuláltam másokat. A »klasszikus« munkakörökben gyakran motiválatlannak érzem magamat, nehezen fegyelmezem magamat, és képtelen vagyok teljesíteni a feladataimat.”

A PCL-R-teszttel mérhető esetek közötti különbségek bemutatásához a popkultúrát hívnám segítségül, hiszen az tele van hol pontosan, hol pontatlanul ábrázolt pszichopatákkal. A legszélsőségesebb és legnevetségesebb példákat azokban a horrorfilmekben találjuk, amelyekben büdös szájú, ködös tekintetű szereplőkből árad a veszély, már a láttukra feláll a szőr a hátunkon. Gondoljunk csak Freddy Kruegerre vagy A texasi láncfűrészes mészárlás családjára. Még az Amerikai pszichó filmváltozatában Christian Bale által megformált önimádó, zavart Patrick Bateman sem tekinthető igazi pszichopatának, mert túl erőszakos ahhoz, hogy valódi lehessen. Ezek a szereplők karikatúrák – általában még a legerőszakosabb bűnözők sem ennyire nyilvánvalóan zakkantak.

A valósághoz közelebb áll Tommy DeVito, akit Joe Pesci alakított a Nagymenők című filmben, vagy Frank Booth, akit Dennis Hopper játszott a Kék bársonyban. Mindkét fickó viszonylag normálisnak tűnik – ha elmennénk mellettük az utcán, fel sem figyelnénk rájuk. Ugyanakkor mélységesen zavartak, képtelenek kordában tartani az agresszivitásukat, emellett kevés megbánást tanúsítanak, nem foglalkoznak erőszakos tetteik következményeivel. Tommy és Frank magas pontszámot érne el a PCL-R-skálán. Különösen Tommy karakterében jelennek meg az interperszonális vonások: nagydumás, elbűvölő, manipulatív. Szórakoztató, képes szerepet játszani és a szerepből könnyedén kilépni. Amikor faggatni kezd egy másik fickót arról, mit ért azon, hogy ő jópofa, sarokba szorítja a másikat – erre nincsen jó válasz. A pszichopaták képesek elviselhetetlen helyzetbe hozni másokat. Egy másik jelenetben Tommy lábon lő egy fickót, majd szidni kezdi, amiért ekkora ügyet csinál belőle, és visszamegy kártyázni. A pszichopaták gyakran jelentik ki egy-egy gyilkosság után, hogy úgy érezték, mintha más követte volna el, vagy hogy az áldozat kényszerítette ki, hogy ők meghúzzák a ravaszt. Úgy érzik, eltávolodtak a helyzettől, mintha külső, kontrollálhatatlan erők vezérelték volna őket. Tommy balesetnek nevezi, hogy lábon lőtt valakit. Nem minden pszichopata képtelen uralkodni az ösztönein, és nem minden pszichopata erőszakos, de ilyen is akad köztünk. Ilyen Tommy és Frank is.

A kedvenc példám Az embervadász című, 1986-os filmben bukkan fel, amelyben Brian Cox és William Petersen játszott. Cox alakítja Hannibal Lectert, a kannibál sorozatgyilkost, akit később Anthony Hopkins is megformált A bárányok hallgatnak és a Hannibal című filmekben. Lecterből teljesen hiányzik az empátia, sima, elbűvölő modorával manipulálja az embereket, semmiféle megbánást nem mutat szörnyű, perverz viselkedése után. Röviden: ő az, akit sokan klasszikus pszichopatának tekintenek, valószínűleg magas pontszámot érne el a Hare-skálán. A Lecterhez hasonló hús-vér pszichopaták a bűnügyi történelem legismertebb és legszörnyűbb bűntényeit követték el, gondoljunk csak Jeffrey Dahmerre, Ted Bundyra vagy Sam fiára.

Hare szerint azonban létezik egy egészen más típusú pszichopata is – aki nem ér el magas pontszámot a PCL-R-skálán, mégis megfigyelhetők nála a pszichopátia klasszikus tünetei. Ilyen Az embervadász főszereplője, az FBI bűnügyi profilozója, Will Graham, akit Petersen alakít. Graham rájön, hogy ugyanolyan vágyai vannak, mint Lecternek, és ugyanúgy hiányzik belőle az empátia. Nem gyilkos, de pszichopata, vagy legalábbis majdnem az, az ilyen embereket szoktam én könnyített verziónak nevezni. A PCL-R-skálán 15 vagy 23 pontot érnek el, nem érik el a pszichopatává nyilvánításhoz szükséges 30-at, de ezt leszámítva teljesen normálisnak tűnnek. Amikor a feleségemmel 1986-ban megnéztük a filmet, ő Willre mutatott, és azt mondta: te pont ilyen vagy. (Ez akkoriban meglepett egy kicsit, de elkönyveltem annak, hogy biztosan azért mondja, mert Will olyan kedves és intelligens.)

Az igazi, hamisítatlan pszichopaták – akik legalább 30 pontot érnek el a Hare-skálán – a vizsgált nőknek csak mintegy 1 százalékát, a férfiakénak 3 százalékát adják. Ugyanakkor a Hare-skálát sokan támadják sok területre kiterjedő osztályozási rendszere ellenére – vagy talán éppen amiatt. A kritika megszokott egy-egy új orvosi vagy tudományos területen. Ha hasonló területen dolgozó kutatók leállnak beszélgetni egy tudományos találkozón, bármilyen folyosón vagy kocsmában, a beszélgetés óhatatlanul vitához vezet az adott betegség vagy tünetegyüttes valamilyen aspektusáról.

A skálával kapcsolatban többek közt azt kifogásolják, hogy nem veszi figyelembe a társadalmi osztályt és az etnikai hovatartozást. Los Angeles bűnözőkkel teli szegénynegyedeiben nem ugyanaz a viselkedési norma, mint egy minnesotai felső középosztálybeli elővárosban. Az is vitatott, mennyire képes előre jelezni a skála az erőszakot. Märta Wallinius és munkatársai a Lundi, Göteborgi és Uppsalai Egyetemen 2012-ben kimutatták, hogy az antiszociális faktor (forrófejűség stb.) különösen jól jelzi előre az erőszakos viselkedést, az interperszonális faktor (felületesség stb.) azonban egyáltalán nem. A bűnügyi igazságszolgáltatási rendszert különösen érdeklik az ilyen eredmények.

Bár vitatkozunk azon, léteznek-e egyáltalán pszichopaták, azért a pszichiáterek többsége egyetért abban, hogy a jobb híján pszichopátiának nevezett jelenség egyik legmeghatározóbb tünete az interperszonális empátia hiánya, más néven a beszűkült érzelmi tér. A pszichopata nem utál senkit, de nem is szeret úgy, ahogy a legtöbb ember szeret, vagy olyan módon, ahogy azt a többség elvárná. A pszichopata általában kiválóan manipulál másokat, kitűnően hazudik, sokszor jó beszédkészséggel rendelkezik és lefegyverzően elbűvölő. Nem fél a következményektől annyira, mint mások, és bár előfordulhat, hogy ha hazugságon vagy valamilyen erőszakos tetten érik, akkor a stresszre ugyanúgy reagál, mint mások, néha azonban a szeme sem rebben. Még a legveszélyesebb pszichopata is képes kedélyesnek, felszabadultnak és barátságosnak mutatkozni, előbb-utóbb azonban távolságtartó lesz, megmutatkozik csendes ridegsége, mások semmibevétele. Sokszor impulzív, mégis hiányzik belőle a bűntudat és a megbánás, esetleg rávesz másokat, hogy vegyenek részt vakmerő, néha egyenesen veszélyes szórakozásaiban, és ha valaki megsérül, ő csak a vállát vonogatja.

A pszichopata azonosításához a Hare-skála kiindulási pontnak jó, de nem tökéletes. Én a húsz jellemvonáshoz nem nulla, egy és kettő értéket rendelnék, hanem nulla és öt közöttit, emellett a végső pontszámban matematikai modell segítségével súlyoznám az egyes jellemvonásokat. Még jobb lenne, ha minden embernek személyre szabott profilja lenne, nem pedig egy hozzárendelt pontszáma és egy kategorikus, igen-nem diagnózisa. Az elhízottság sem állapítható meg pusztán a magasság és a testsúly ismeretéből. Mozog az adott ember? Mit szokott enni, inni? Van, aki túlsúlyos, mégis kitűnő kondiban van. A páciensét jól ismerő orvos mindent figyelembe vesz.

Nehéz emellett a különböző magatartáselemek együttes jelenlétét egyetlen zavarként meghatározni, hiszen az egyes zavarok között sok átfedés van, így például a hisztrionikus, a narcisztikus és az antiszociális személyiségzavar között is. És egy kicsit mindenki pszichopata, egy kicsit mindenki figyelemzavaros s a többi. A pszichiátria kezdi levetkőzni a kategorikus gondolkodást – a legutóbbi diagnosztikai kézikönyv, a DSM5 a zavarok „dimenzionális” jellegéről” beszél –, de ez az újfajta osztályozás nehezen megy, ha az orvosok nem akarnak új módszereket tanulni, a biztosítótársaságok konkrét diagnózist igényelnek, és mindenki szereti a kereteket, a világosan meghatározott címkéket. Számomra a pszichopátia olyan, mint másoknak a művészet: nem tudom meghatározni, mi az, de felismerem, ha találkozom vele.

Sokszor megkérdik, van-e különbség a szociopata és a pszichopata között. Ha eltekintünk attól, hogy sok pszichológus szerint egyik sem létezik, a klinikai környezetben a kettő közötti különbség pusztán szemantikai. Robert Hare mutatott rá arra, hogy mivel a szociológusok jellemzően a környezeti vagy társadalmi aspektusra koncentrálnak, ők a szociopátia kifejezést használják gyakrabban, a pszichológusok és pszichiáterek viszont a diagnózis felállításakor a genetikai, kognitív és érzelmi faktorokat is figyelembe veszik a szociális vetületek mellett, ezért inkább pszichopátiáról beszélnek. Mivel én agykutató vagyok, és engem ennek a személyiségzavarnak a genetikai és neurológiai okai foglalkoztatnak, ebben a könyvben a pszichopata kifejezést fogom használni. Méghozzá olyan emberekre, akik a Hare-skála négy faktorának – interperszonális, affektív, viselkedésbeli és antiszociális – valamilyen kombinációját mutatják.

Azóta érdekel az agy, amióta 1968-ban, még egyetemistaként megnéztem a Charly – Virágot Algernonnak című filmet. A történet egy értelmileg sérült férfiról szól, aki szeretne változtatni az életén, szeretne megtanulni tanulni. Sikerül is neki, átmenetileg zsenivé válik, miután elvégeznek rajta egy idegsebészeti beavatkozást, csakúgy, mint az alteregóján, egy kísérleti egéren. Ez az emberi viselkedés biológiai és kémiai alapjairól szóló, e saját korát megelőző film utat mutatott nekem a pályaválasztásban.

A karrierem során az emberi agy számos területét vizsgáltam. A legtöbb tudós viszonylag szűk területre szeret koncentrálni, én viszont sokféle kutatási területen dolgoztam, foglalkoztam az őssejtektől kedve az alvásmegvonásig sok mindennel.

A pszichopátia az 1990-es években került be a kutatási területeim közé, amikor az Irvine-i Kaliforniai Egyetem (UCI) Orvostudományi Karának Pszichiátriai és Viselkedéstudományi Tanszékén megkértek a kollégáim, hogy elemezzek néhány PET-felvételt. Ezek különösen erőszakos gyilkosok, többek közt sorozatgyilkosok agyáról készültek, olyan bűnözőkéről, akiket az esküdtszék bűnösnek talált, és megkezdődött a tárgyalásuknak az a szakasza, amelyben a bíróság határoz a kiszabandó büntetésről. A gyilkosok jellemzően ebben a vizsgálati szakaszban egyeznek bele abba, hogy agyukról képalkotó eljárással felvétel készüljön, mert azt remélik, hogy ha a kutatók agykárosodást állapítanak meg, akkor enyhébb büntetést kapnak majd.

Mint már említettem, nagyon keveset tudunk a pszichopátiáról, de a képalkotó eljárások nélkül valószínűleg még ennyit sem tudnánk. Egy pszichopata könnyen színlel törődést és bűnbánatot, az agyfelvétel azonban elárulja. Felvételek elemzésével foglalatoskodtam azon a bizonyos októberi napon is 2005-ben, amikor felfedeztem, hogy a saját agyam csökkent aktivitást mutat az empátiáért és az erkölcsökért felelős területeken.

Talán felmerülhet, hogy mivel ismerem a kérdéskört, ettől megijedtem, aggódni kezdtem, vagy felzaklatott, amit láttam. De nem, és pontosan azért, mert ismerem a kérdéskört. Boldog házasságban éltem, három gyermekem volt, akiket nagyon szerettem. Soha életemben nem voltam erőszakos vagy manipulatív, sosem követtem el veszélyes bűncselekményt. Nem voltam az a Hannibal Lecter-típus – hogy köztiszteletben álló agykutatóként gyanútlan páciensek elméjét tanulmányozzam, hogy megértsem, hogyan tudnék másokat az irányításom alá vonni. Nekem még pácienseim sem voltak!

Az agyamról készült felvételek azonban rávilágítottak valamire, amit addig nem igazán értettem. Nem sokkal korábban adtam le egy tanulmányt, amelyben közzétettem, milyen kutatást végeztem pszichopaták agyáról készült felvételekkel. Felvázoltam egy elméletet a pszichopátia neuroanatómiai hátteréről, leírtam azt az agyi mintázatot, amely nálam is megfigyelhető. Hogy tudtam hát összeegyeztetni a saját agyamról készült felvételeket a kutatási eredményeimmel? Kivétel lennék a saját magam által megfogalmazott szabály alól? Ha nem vagyok pszichopata, akkor mi vagyok? És ha nem támaszkodhatunk az agy vizsgálatára, amikor éppen az agy felelős minden gondolatunkért és tettünkért, akkor hogyan tudnánk valaha is megérteni, kik vagyunk?

Tartalom

Prológus

1. Kit nevezünk pszichopatának?

2. Támad a gonosz

3. A gyilkos agya

4. Vérvonal

5. A háromlábú szék

6. A nyilvánosság előtt

7. A szerelem és más elvont fogalmak

8. Buli az agyamban

9. Meg tud változni egy pszichopata?

10. Miért léteznek pszichopaták?

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0
Nymphette – Nymphont License v1.00
Source Sans Pro – SIL Open Font License