Nis - A Házimanó története

Bedő Éva

NIS – A házimanó története

Bedő Éva

II. RÉSZ – A gerendák között

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

14. fejezet – A padlás birodalma

Sok-sok esztendő telt el, mire a manó új otthonra lelt – évek, amik alatt vándorolt, hol egy-egy istállóban húzva meg magát néhány éjszakára, hol egy elhagyott pásztorkunyhóban, sosem maradva sokáig egy helyen, mert egyik hely sem érezte igazán otthonosnak.

A táj lassan megváltozott körülötte, ahogy egyre délebbre és nyugatabbra vándorolt – az erdők ritkulni kezdtek, a falvak sűrűbbé váltak, és egyszer, egy különösen hosszú vándorlás után, feltűnt előtte valami, amit még sosem látott: egy város, valódi kőfallal körülvéve, ahol nem tucatnyi, hanem több száz ház állt egymás hegyén-hátán, szűk utcákkal közöttük.

A manó, aki még mindig a kopott vörös sapkát viselte, óvatosan megközelítette a város falait, elrejtőzve egy kereskedő szekér rakománya alatt, amíg az őrök be nem engedték a szekeret a kapun.

A belváros egészen más világ volt, mint amit korábban ismert. A házak itt nem egyetlen, nyitott térből álltak, hanem többszintesek voltak, keskenyek és magasak, egymáshoz szorulva a szűk utcák mentén, mintha versenyeznének, melyik nyúlik magasabbra az ég felé.

A manó egy ilyen házban talált menedéket – egy takácsmester otthonában, aki a földszinten tartotta a műhelyét, míg a család a felsőbb emeleteken lakott. A ház váza sűrű tölgyfagerendákból állt, a köztes falakat sárral és szalmával tömték ki, és a manó azonnal felismerte, hogy ez a fajta építkezés egészen más lehetőségeket rejt, mint a régi hosszúház egyetlen nyitott tere.

A gerendák között, a falak belsejében, egész járatrendszer húzódott – repedések, üregek, apró rések, amiken keresztül a manó szinte láthatatlanul közlekedhetett a pincétől egészen a padlásig, anélkül hogy bárki emberi szem megpillanthatta volna.

A padlás lett az új otthona. Meredek, csúcsos tetője alatt hatalmas, száraz tér húzódott, ahol a család gabonát, szárított gyógynövényeket és régi ládákat tárolt – pontosan az a fajta hely, amit a manó ösztönösen keresett: száraz, csendes, és távol a ház nyüzsgő mindennapjaitól.

Galambok fészkeltek a tető gerendái között, és a manó hamar megbarátkozott velük – nem úgy, ahogy egy ember tenné, hanem valami csendes, kölcsönös tisztelettel, ami a padlás közös lakóit jellemezte. A galambok nem féltek tőle, és ő sem zavarta őket, csak együtt osztoztak a száraz, meleg téren.

Az első heteket azzal töltötte, hogy megismerje az új környezetét – a ház minden zegzugát, a lakók napi rutinját, a város szokatlan zajait, amik teljesen új kihívás elé állították.

A csend, amit a régi erdőben és a hosszúházban megszokott, itt szinte teljesen hiányzott. A város sosem aludt el igazán – éjszaka is hallatszottak léptek az utcán, néha kiabálás, néha egy éjjeliőr kürtjének hangja, ami jelezte az óra múlását. Nappal pedig a zaj még elviselhetetlenebb volt: patkók kopogása a macskaköveken, kereskedők kiáltozása, és mindenekfelett a templomharangok, amik rendszeres időközönként megszólaltak, éles, zengő hanggal, ami a manó fülébe és egész lényébe belehasított.

Ő gyűlölte ezeket a harangokat. Minden alkalommal, amikor megkondultak, a teste görcsbe rándult, mintha a hang fizikailag is megsebezné valahol mélyen, ott, ahol a mágiája lakozott. Megtanulta, hogy ilyenkor a legmélyebb padlásszögletbe húzódjon, a szalmabálák közé, amíg a zengés el nem csitul.

A ház, ahol menedéket talált, egy takácsmester családjáé volt – egy szigorú, fukar embernek tűnt, aki keményen dolgoztatta az inasait, és aki ritkán mosolygott, még akkor sem, ha az üzlet jól ment.

A manó néhány hetes megfigyelés után észrevette, hogy a műhelyben van valaki más is, aki különbözik a többiektől – egy fiatal fiú, aki sántikálva mozgott, de akinek a keze, amikor a szövőszéknél dolgozott, gyors és ügyes volt, szinte táncolt a fonalak között.

A fiút Lukasnak hívták, és a manó, ahogy egyre többet figyelte őt esténként, amikor a többi inas már régen aludt, de Lukas még mindig a szövőszék mellett görnyedt, valami ismerős érzést kezdett tapasztalni – ugyanazt a fajta figyelmet, amit egykor Hild iránt érzett, sok-sok évvel korábban, egy egészen más világban.

Talán, gondolta a manó – bár „gondolat” talán túl erős szó volt arra, ami inkább ösztönös megérzés volt –, talán ez a fiú lesz az, aki felismeri majd az ő jelenlétét is, ahogy egykor Hild tette.

15. fejezet – A város

A takácsmester háza, ahol a manó otthonra lelt, a város egyik legforgalmasabb utcájában állt, nem messze a főtértől, ahol a legtöbb kereskedő és mesterember árulta portékáját.

Ahhoz, hogy megértsük Lukas világát, érdemes végigsétálni ezeken az utcákon, ahogy egy akkori városlakó tette volna – mert ez a világ gyökeresen különbözött attól, amit Hild és családja ismert egykor a maga elszigetelt hosszúházában.

Az építészet

A város házai magasba nyúltak, nem szélességben terpeszkedtek, mint a régi hosszúházak – a telkek szűkösek voltak a városfalakon belül, ezért minden család felfelé épített, gyakran három vagy négy emelet magasságig. A földszintet többnyire a műhely vagy az üzlet foglalta el, ahol a mester dolgozott, és ahol a vevők bebocsátást nyertek; az emeleteken lakott a család, egyre kisebb és intimebb szobákban, ahogy feljebb haladt az ember.

A fagerendás vázszerkezet (amit a helyiek Fachwerknek neveztek) jellegzetes mintázatot rajzolt a homlokzatokra – sötét gerendák, amik közötti tereket világos vakolat vagy égetett tégla töltötte ki. Az emeletek gyakran kissé előrenyúltak az alattuk lévőhöz képest, hogy több helyet nyerjenek a szűk telken, ami miatt a szemközti házak felső szintjei szinte összeértek a keskeny utcák fölött, alig hagyva rést, ahol a napfény átszűrődhetett.