NAGYBACZONI MOLNÁR FERENC

„Sorsom kiktől örököltem?”

BONCZA BERTA (CSINSZKA)
SZÁRMAZÁSA, ROKONSÁGA ÉS SZEMÉLYISÉGE

Ad Librum

Budapest, 2024

TARTALOMJEGYZÉK

Címoldal

Ajánló

Bevezetés

A Désfalvi Boncza család

A Bágyonba, valamint onnan Dombóra került Désfalvi Bonczák, Boncza Elek, felesége Szőkefalvi Nagy Jozefa, és gyermekeik

A Boncza árvák és a rejtélyes gyámapa

Boncza Miklós

Rokonok a dombói háznál, Boncza Imre és Szőkefalvi Nagy Rozália

A Szőkefalvi Nagy család

Boncza Berta rokonai a Szőkefalvi Nagy vonalhoz köthetően

A Törökfalvi Török család

Török Károly

Török Berta (Boncza Miklósné)

Ifjú Török Károly

A Kisbaczoni Benedek család

Boncza Berta „öröksége”

Ki és mi volt Boncza Berta?

Mellékletek

Boncza Berta családtörténeti feljegyzései

Hazugság nélkül

A különös Boncza-ősök

Boncza Ábrahám

Boncza Imre

Boncza Elekék

A Boncza-árvák

Áldott jóságú nagyapám

Boncza Berta két gyermekkori levele apjához, Boncza Miklóshoz

Boncza Berta levelei Tabéry Gézának (részletek)

Boncza Berta levelei Ady Endrének (részletek)

Török Károly (Boncza Berta unokabátyja/nagybátyja) három levele Ady Endréhez

Török Károly levele Ady Lajoshoz

Boncza Berta levelei Baróti Marikának (részletek)

Boncza Berta levele Fehér Dezsőnéhez (kivonatos)

Levél Bárczy Istvánhoz (kivonatos)

Boncza Berta levelei Babits Mihályhoz (részletek)

Babits Mihály levelei Boncza Bertához (részletek)

Boncza Berta levelei Dénes Zsófiának (részletek)

Dénes Zsófia Boncza Bertáról (kivonatos részletek)

Dénes Zsófia naplóbejegyzése Ady Endréről (kivonatos részletek)

Pótmelléklet

Sepsi-Nagybaczoni Molnár Sándor rajzművész verse

Források

Irodalom

Hírlap

Folyóirat

Levéltár (és más köz- vagy magángyűjtemény)

Helynévmutató

Névmutató

Képek jegyzéke

Leszármazási táblák jegyzéke

Copyright

Boncza Berta személye több mint száz éve foglalkoztatja az irodalomtudomány, a képzőművészet és a publicisztika művelőit, az olvasók népes táborát. A többkötetes szerző, Nagybaczoni Molnár Ferenc ezért is vállalkozott családtörténetének feldolgozására, egyúttal kísérletet téve személyiségének, cselekedetei mozgatórugóinak megértésére.

A korábban érdemben még nem kutatott aspektusokat is figyelembe vevő mű megírását komoly, a téma által megkövetelt alaposságú kutatómunka, adatgyűjtés és -rendszerezés előzte meg. Az új szempontok felvetésének, korábban még fel nem tárt adatok közlésének köszönhetően a téma egy a korábbiaktól teljesen eltérő, egyedi hangvételben megírt feldolgozásával találkozhat az olvasóközönség.

A szerző, aki Boncza Berta rokona is egyben, célja volt az alkotás során a tévhitek, téveszmék eloszlatása, a félrevezető, megtévesztő információk leleplezése, vagyis egy hiteles, sokrétű ismeretanyag átadása. Jelen kiadás aktualitását a 2014-es év kettős kerek évfordulója adja – ekkor emlékezünk ugyanis Boncza Berta születésének százharmincadik és halálának kilencvenedik évfordulójára.

BEVEZETÉS

Boncza Berta életének kiterjedt irodalma van, melynek nagy része egy tágra nyílt szerzői körben egymástól átvett ismétlődő megállapítások és értékelések sorozata, vagy ha önállóan készített tartalmat hordoz, akkor is kevéssé megalapozott, a gondolatok rossz röppályára állt szárnyalásából keletkezett szerzemény. A fennmaradó csekélyebb számú, célirányosan eredeti, illetve kellő pontossággal levont következtetésekre épülő írásoknál azonban nem fordítottak gondot az érdekes személyiségű leány (majd asszony) távolabbi elődeinek és rokonságának feltárására, így azok tényszerű számbavételére sem kerülhetett sor. Közelebbi családtagjait illetően pedig elegendőnek vélték a saját életrajzából szemezgetett elemeket munkáikba átemelni vagy feldolgozni, akképpen, hogy ezek nem kis hányada Boncza Berta és hozzátartozói eleve téves emlékein, a téves emlékekhez illesztett öntevékeny kiegészítésein, valamint az ily omlatag fundamentumokra épülő hibás levezetéseiken nyugodott. Ezzel a rá hagyatkozók részéről is a valósághoz bizarrul viszonyuló eseményfüzéreket eredményezvén. Még jó szándékú, amúgy felkészült kutatók is gyakran ennek csapdájába esve rendezik el idevágó gondolataikat. Kedvezett bizonyos mendemondák térnyerésének a „jólértesült” kortársak félrevezető közléseit mindmáig áramoltató beidegződés is.

Mindebből következően válik egyértelművé, hogy a legutóbbi időkig bezárólag, jelen szerzőn kívül – aki a családtörténeti tudományágat is műveli – nem akadt más, aki a Bonczák családi múltjánál ne Boncza Bertára, vagy a belőle megnyilvánuló nagynénjeire, illetve – ami még rosszabb – a rájuk épülő szóbeszédre támaszkodott volna. Ez pedig az ilyesféle – sekélyességet meg sem ütő – tájékozottság alapján létrehozott írásoknak nemcsak tudományos, de általánosságban vett értékét is lesújtó módon kérdőjelezi meg. Ennek gyakorlatát látva mindössze remélni bátorkodunk, hogy Boncza Berta életelőzményeinek ezen spektrumánál a felületességből keletkező ártalmak helyrehozatala a jövőben nem fog csorbát szenvedni.

Melléjük tehetnénk még a rokoni és leszármazási kör tárgyalását meghaladó abszurditásokat is. Amikor megtörténhet, hogy adott szerzők nem azt vetik papírra, ami egy tényből, eseményből, jelenségből, körülményből vagy összefüggésből effektíve következne – és hát, a tényeknek vagy körülményeknek mondottak vidékén sincs azért minden rendben –, hanem amit képzeletükön átfuttatva ezekből látni szeretnének. Némelykor az is elég, ami egyszerűen csak hatáskeltőnek ígérkezik, árulkodván arról, hogy mely szereplők, akik Boncza Berta körüli események bulvárosításának üzemszerű generálására specializálódtak. Ez főként a rövidebb írásokra, sajtócikkekre, kezdetlegesebb esszéirodalomra érvényes, ám beleütközhetünk „népszerű”, termékeny „írók” nagyobb lélegzetű műveiben is.

Egynémely nívósabb, ezen kontingenshez nem tartozó ismeretterjesztő vagy szakmunkák azonban – erényeik mellett – mintha nagyobb teret engednének az eléggé hézagos tartalmú és hitelességű sajtóinformációknak, mi több, ezekkel hasonítható szóbeli közléseknek, semmint az eredeti dokumentumok, illetőleg a szavahihetőség figyelembevétele megengedné. (Egybevágó releváns irodalom és tényfeltáró eredmények részleges vagy egészbeni mellőzésére is hajlamosan.) És ez a divatos, ugyanakkor mind a közlőnek, mind a közlést rögzítőnek manipulálásra teret nyújtani képes „oral history” mint kutatói befektetést kiiktató irányzat térnyeréséül tudható be, melynek alkalmazása felpörgetheti a tévedések vagy megtévesztések eshetőségének arányát egy-egy mű létrejötténél, illetőleg olvasása során. Hasonlóan a naplókhoz és visszaemlékezésekhez, igen sok, a sajtótermékekből vagy azokban elhelyezett írásokból sem állja ki a kritikát.

Éppen ez üzeni nekünk, hogy nemcsak a legrégebbi múlt alakjainak nagy gyakoriságú fals elővezetése esett/esik meg, de ugyanúgy az időszerű jelenségekről és az alighogy előtte zajlott közelmúltról sem tudtak – akartak? – némelyek kellő precizitással beszámolni. Ady másik múzsája, Léda (Brüll Adél), aki több irányból érdeklődött Berta után, nyomozásának eredményeként Szűts Dezső nagyváradi publicistának 1912-ben ezt írta: „A neve Bertuka, dr. Boncza miniszteri tanácsos leánya. […] vékony kis leány, sovány, mint egy esernyőnyél, elől-hátul szexuális duzzanatokkal, Lausenne-ban vagy Genfben ismerkedtek meg, amikor Ady ott járt.”

Ha jobban megnézzük a levélrészletet, abból talán a „Bertuka” elnevezés felelne meg teljességében egy szabatos ismertetésnek. Boncza, jogász létére, nem volt se doktor, se miniszteri tanácsos. Berta, bár korántsem lehet erősen gömbölyded alkatnak nevezni, oly messze volt az esernyőnyélféle soványságtól, mint – a mondás szerint – „Makó Jeruzsálemtől”, és Ady soha nem járt nála Svájcban. Egyébként Boncza Miklós doktorságának hiánya jogi képzettségének tekintetében semmiféle jelentőséggel nem bírt, itt egyedül az eltérítő szóhasználattal lehet nem kevés bosszúságunk.

(Léda levele nincs meg, Szűts Dezső másolatban adta közre. Amennyiben mégsem Lédától ered, Szűts esetleges hamisításával, megerősítve a bizonyos források hasznavehetetlenségéről alkotott nézeteket, kétszeres félrevezetésben lenne elkövető.)

A felelőtlen dezinformálás másik pólusát olyasfélék jelzik, mint a Reggeli Hírlap 1923. novemberi hírfacsarása, melyben – kolozsvári? lapokra utalással! – vélik tudni, hogy Boncza Berta levélben kérte Goga Octviantól a – két évvel előtte neki eladott – csucsai kastély átengedését (magyarán visszaadását). Az újság szerint Goga ezt teljesítette, és így Ady özvegye rövidesen átköltözik Budapestről Csucsára.

Semmivel sem különb az Egyetértés 1920. január 20-i közlése, miszerint a kastélyt egy pénzcsoport, szanatórium létesítéséhez megvásárolta. De ilyenek a Berta és Babits Mihály közelgő házasságáról felröppent botorságok is. (A hírekhez nem érdemes kommentárt fűzni, egymagukban sok mindent képviselnek, ami az újságírás-sajtóhíresztelés árnyoldali szakadékait jelentheti.)

Korunkbeli ismeretgyarapítással is bajba kerülhet nem csupán a professzionális tényelkerülők retorikájára, hanem a „nyílt tartalmú világenciklopédia” (Wikipédia) egyeduralmára is felesküdött honlakos, ahol azt is kaphatja eligazításul, hogy Boncza Berta román állampolgár. És ha ez nem lenne elég, ugyanott máris ránk szakadhat a túlcsorduló szaktudomány művelődtető feleslege, miszerint Berta szülei: Törökné Boncza Berta. Ami nem akármilyen egyenletet állít fel tudatlanságunk reparálására azzal, hogy ifjabb Berta apja és anyja, egyenlő a nagyanyjával (és nagynénjével)[1]. Ettől nem sokkal lemaradva, de tántoríthatatlan magabiztossággal, levéltári iratismertetésben köszön rá az ismereteket szomjazókra, miszerint Márffy Ödönné (Boncza Berta) foglalkozása: földműves neje.

Valamint egy alig néhány év előtti tanulmánynak hála, eddigi szegényes látómezőnkön átugorva eszmélhettünk rá, hogy Berta, jóval saját halála után, 1942-ben – még ha sikertelenül is –, peres úton támadta meg a szintén nem élő Goga Octaviánt, és a csucsai kastély 22 esztendővel korábbi adásvételét.

Nem orvosolhatja ezek feletti sajgó elkomorodásunkat, hogy immár szemünk előtt bevett rutinná válik álhíreknek, kitalációknak, ábrándoknak, hiedelmeknek először érvekké, majd tananyaggá, utóbb tudományos tétellé, végül egyetemes örök igazsággá tornyosítása.

További felszínen úszó kényszerűsége humán szakirodalmunknak, miszerint egyes művelői kizárólagos privilégiumként szeretnék birtokolni, hogy ne csak írjanak, nyilatkozzanak vagy véleményezzenek, de egyáltalán higgyenek-hihessenek akárkiről-akármiről valamit is. Korlátozva a tőlük különbözők, nagyobb tábort megcélzó közlési lehetőségeit, hogy ezzel a képtelen, illetve foghíjas ismeretek térfoglalásának szakirányból is megágyazzanak. Számukra legyűrhetetlen nehézséget jelent a más felfogásúak, valamint „külsős” (kisstílű helyezkedések vagy személyi összefonódások mindenhatósága felett álló) hozzáértők és felkészültek meghallgatása. Kedvükre valóbb az ilyenek „meghallgatás” helyetti – nevükkel együttes – „elhallgatása”, azon teóriából merítvén bátorságot, hogy amiről nem beszélünk, az nincs is.

Mindez a Boncza Berta-szaktudással előállók nem kis százalékánál egy az egyben üstökön markolható, azon sajátsággal, hogy többségük nem vagy alig járt Erdélyben, ottani ismereteik elégtelenek, amely kitöltetlen űr – növelve a múltba nyúló családi ismeretek deficitjével – percepcióik és következtetéseik értékét is fölöttébb leronthatja.

Berta nem szerette az Adyról írt történeteket, életébe, költészetébe való beleértelmezéseket-belemagyarázásokat. Gondolni is megborzongató, miként fogadná – ezúttal önmagára értve –, ha olvasná-hallaná, amit halála után írtak-mondtak vagy (ez már a jelenkor) írnak-mondanak általában róla, illetve a költőhöz és másokhoz fűződő viszonyulásáról. Alacsony rizikóval számolhatnánk egy olyan elképzelésnél, amely szerint úgy reagálna, mint azt hasonló esetben Adyról feltételezte, azaz – ha másképp nem, jelképesen – „kupán teremtené” valamelyik öntelt társaságot, illetve kártékonyabb tagjait. Vagy a Tabérytól „megénekelt”, helyesebben megprózásított gyermekkori lovaglóostorával suhintana végig rajtuk.

Azonban már nincs elegendő kapacitásunk rá, hogy megjövendöljük az arculatát cibáló és emlékéből (mint Adyéból is) kipréselve hasznot húzni, a fellelhető babérokat még learatni igyekvő film-szín-játéknak keresztelt újdonatúj, paródia hatású kulturális „jelleggörbület” előidézői között, miféle tárgyiasult elrettentéssel vágatna szolgálattevő álomlovagjaival rendet.

Életéről forgatott, az inkább látványosságra, mintsem hitelességre törő, Berta intellektusát és lelkületét épphogy csak érzékeltetni képes régebbi filmet, a cselekménytől eltekintve – ha nem róla lenne szó – a jelmeztervezésnek, látványeffektusoknak, valamint a címszereplő némely kvalitásainak betudhatóan formailag kevesebb – de nem kevés – bírálat érhetné. (Receptoraink vészvillogói az első filmkockáktól jelzik az erdélyi és svájci helyismeret teljes hiányát, a komoly aránytévesztést, a kastély vagy más színterek rikító hamisságát, a kellékek látszatra sem ügyelő hibás alkalmazását.) De nyomasztó felületességtől uralt tartalmának a ténylegeshez viszonyított komoly mértékű csúsztatgatása, Csinszkára inkorrektül (költötten) ráhúzott élvetegségének és erősen kérdéses terhességmegszakításának hangsúlyozása, az eseménykapcsolási-összefüggési baklövések forgataga, a lélek- és személyiségábrázolás tévútra vitele miatt, Berta – mi tagadás – egyből a pokolba kívánná.

Nekünk pedig fájdalmunkat tarthatja magas hőfokon, miszerint a filmből az igazi Boncza Bertáról nem sokat fogadhatunk magunkba. Az előbbieket többszörözően, lényeges életszakaszoknak meghatározó személyekkel közös elhagyásától, kitalációk valóságkénti halmozásától, életkorok slendrián bemondogatásától, továbbá a hely-, előzmény- és körülményjelölés nélküli villódzásszerű töredékjelenetek kavargásától is vert készületlenebb néző, félrevezetés áldozatává válhat. A film legyártói, tájékozatlanságuk képernyőre zúdításakor alaposan visszaéltek az ilyesformán rosszul tájékoztatott publikum jóhiszeműségével, és az illékony szavatosságú termék időtállóan sok kárt okozott. A kártétel felszámolása – Berta nincs köztünk, hogy síkra szálljon magáért – küzdelmes folyamat része lehet, azonban végig kell járni ezt az utat, tartozunk ennyivel neki.

Ehhez illeszkedne még, hogy végigpillantva a magukat úgynevezett „tisztelőinek” tartók sorát, biztonsággal hunyoroghatnánk szkeptikusan ama mintaértékű költői kérdésre rögtönzött válaszaikat hallván, vajh’ Berta nyughelyét hányan látogatták-látogatják, vagy – annak állapotára nézvést – kísérték-kísérik figyelemmel sorsát. Még úgy is, ha tudatában vagyunk, nem repesne az örömtől, ha egynémely fantomrespektálók képmutatóan ott somfordálnának körülötte.

Bánffyhunyadon pihenő elődeivel és rokonaival (id. Török Károly, Török Berta és kiskorú testvérei, Boncza Malvina, valamint a Kovácsok: Károly meg Ilona) már alig van bátorságunk ilyenféle célzat mentén előhozakodni. Nem beszélve a Pesten elhunyt nagyanyjáról, idősebb Boncza Bertáról, illetve Pestszentlőrincen nyugvó apjáról, Boncza Miklósról, merthogy az ezáltal rajtakapott további respektálásszínlelők felháborodását nem szívesen vonnánk fejünkre. Azzal együtt, hogy utóbbi kettőnél sírhelyük – felszámoláshoz vezető – hanyagolásában a Berta után Ady-jogbirtokos Márffy Ödön és örököse(i) felelősségét is múlhatatlannak könyvelhetnénk el. (Nem felmentvén ez alól az illetékes szerveket sem.)

*

Ahogy Életem könyve című – azóta többször megjelentetett – kötettervéből is kiviláglik, Boncza Bertát az 1930 körüli évektől, vagyis nem sokkal korai halála előtt kezdte behatóbban foglalkoztatni családjának története. (Könyvünk tőle idézett főcíme is ezt az irányvételt mintázná.) Viszont a fellelhető családi iratok csekély száma a régmúltba való érdemi visszapillantást nem tette neki lehetővé, és a közvetlen hozzátartozóknál sem járt el mindig kellő gondossággal. Miközben az átlagon sokkalta túltevő írói vénáról és filozófiai-filológiai jártasságról adott tanújelet, a hiányzó láncszemek pótlási folyamatába romantikus túlzásokba hajló vagy meseszerű elképzeléseit is beillesztette. Úgylehet, magával ragadta a továbbszőhető cselekmények távlatainak és az ellenőrizetlen írásba foglalás határokat nemcsak feszegető, de azt át is hágó lehetőségének csábereje.

Boncza Berta 1894. június 7-én született, minek folytán nem ismerhette kis idővel rá elhunyt anyját és közel tíz évvel előtte távozott anyai nagyapját, miként apai nagyszüleit, valamint mindkét ági dédszüleit sem. Felmenőiről szinte kizárólag anyai nagyanyja (egyben apai nagynénje), Törökné Boncza Berta, vagy kisebb mértékben másik (kétszeres) nagynénje, Boncza Malvina nem mindig helytálló és folyvást kiszínezett emlékeiből, valamint kismértékben az utólag fellelt „porlepte” családi levelezésekből nyert tájékoztatást. Ezeknek mára nyoma veszett, ellenőrzésük, vagy utólagos többletinformáció kinyerése belőlük lehetetlenné vált.

Arról nem szólva, hogy ifjabb Berta is emlékezetből merített. Úgy tájékoztat, hogy tizennégy éves volt, amikor nagyanyja saját (fantáziadús) történeteit „mesélni” kezdte. (Itt lépjünk át azon, hogy tizennegyedik esztendejétől két évig csak szünideinek egy részét töltötte Csucsán – svájci éveiben még azokat sem –, és ekkortól már Adyra és a vőlegénységet megpályázókkal folytatott játékgyakorlatokra szánta legtöbb idejét.) Ezenkívül ténylegesen megtörtént adalék gyanánt Boncza Berta hozzátehetett olyasfélét is tartalmazó szövegpaneleket, melyekről – minthogy lehetséges adatközlői már elhagyták az élők sorát – nem lehettek értesülései, és amelyek ilyenképpen az elbűvölő fiatalasszony – igaz csak másodlagos – negatív jellemzőinek számát gyarapítják.

Írásba fektette – mint fogalmaz: adósságot törlesztvén –, hogy „olyan természetű adósságot rendez, melyet rajta kívül senki többet ki nem egyenlíthet”. Vagyis a családi szerteágazások-összerendeződések, és a velük járó cselekvések, közjátékok, sorsfordulatok tekintetében rajta kívül más nem adhat már soha felvilágosítást.

Boncza Berta persze nem láthatta előre, mondhatni, álmában sem gondolta volna, hogy apai másod-unokatestvérének, az anyai ágról Szőkefalvi Nagy származású Tellmann Annának (aki egyben dédanyai harmadnagynénje is volt) könyv- és tanulmányírással is foglalkozó dédunokája ezt a kinyilatkoztatást érvénytelenítve, eszközeihez mérten a rendezendő adósság fennmaradó hányadát zömmel mégiscsak kiegyenlíti. Mármint, hogy megírja az itt most kézbe adott könyvet, tetejébe a már „kifizetett” tételeket is javarészt módosítja, amivel maga részéről úgyszintén régi adósságot törleszt. Mindemellett, a számontartott rokonság okán-jogán – ahol elengedhetetlenné vált – a sarkított szavakba öntéstől sem riad vissza, és aki ezzel párhuzamosan, élve a lehetőséggel – de a teljesség kedvéért is –, saját szűkebb családi vonatkozásainak az aktuális szövegrész sorai közé ékelését sem felejthette ki. Még ha az ilyen vonatkozásoknál, a kapcsolódó események Boncza Berta életmeneti fősodrához csak lazábban köthetők.

De nemcsak ezért, és az önkéntelenül felizzó rokoni hevületből vágott bele. A Csinszka-irodalom bizonyos széllelbélelt állagának létrehozóival együttes méltatlan porondra tolakodása is erre sarkallotta.

A zilált családi szövedékrendszerhez adhat viszonyítási mértéket, hogy Tellmann Anna nemcsak Boncza Bertának, hanem anyjának, Török Bertának is másod-unokatestvére volt, akivel egyidejű „nagynéniség” még nem állt fenn. De idősebb Boncza Bertát és Boncza Miklóst is unoka-nagynénjének, illetve nagybátyjának tudhatta. A halmozottan egységesült vérkötelék folytán Tellmann Anna, Boncza Bertának kvázi egy-másfeledik fokú unokatestvéréül, illetve nagynénjéül összegezhető. (A harmadfokú nagynénik, a vérség-egyezés mennyiségi értékét nézve, a másodfokú unokatestvérrel egy szinten állnak, amiért is két másodfokú unokatestvérség kitehet egy elsőfokút.) A Bertánál egy emberöltővel korosabb, de hasonlóképp fiatalon elhunyt Tellmann Anna, szinte ugyanannyit élt, mint unokahúga, negyven évet és hat hónapot. A vele csak kisgyermekként összefutó Boncza Berta pedig negyven évet és közel öt hónapot.

A szűkös adatforrások problémája megfejelhető azzal, hogy jóllehet Boncza Bertáról számos irat, főleg magánlevél került múzeumokba, levéltárakba, egyéb gyűjteményekbe, azonban személyes okmányainak, hivatalos levelezésének legnagyobb része eltűnt. Ennek sokszorosára tehetően ismeretlenek az apja, anyja, nagyszülei és nagynénje iratállományát képező dokumentumok.

Példának okáért apjának irathagyatéka kisebb levéltárnyira rúghatott, de napjainkig néhány darabosra mérséklődve, a tárhelyek állományában az eredeti mennyiség elenyésző töredékével van jelen. Saját okmányai (árvasági eljárások, iskolai bizonyítványok, jogászi, majd ügyvédi oklevele, képviselői papírok, ingatlanszerzés, kastélyépítés, pénzügyletek, levelezések, és így tovább) hasonlóképp a gondatlanság martalékává lettek. Boncza Miklós magániratokat is örökölt, ennek bizonyítékát éppen Berta szolgáltatja, mikor arról ír, hogy Boncza Elek és Szőkefalvi Nagy Jozefa leveleit a csucsai ház padlásán Adyval együtt találták meg. Ha ezek ott voltak, okszerűen kellett lenniük egyéb, ugyanúgy Boncza Elektől vagy feleségétől – esetleg családjaiktól – maradt, illetve rájuk vonatkozó iratoknak is (Bertánál, Elek jegyzeteiről olvashatunk). Hacsaknem múltbeli akaratlan megsemmisülés vagy szándékos iratmegsemmisítés vetett gátat megismerhetőségüknek.

Boncza Bertának elsősorban saját levelezése jelentett megőrzendő értéket, de második férje, Márffy Ödön sem egyértelműleg szaporította a magánleveleken túli írásos vagy tárgyi értékek védőinek a múltban is már egyre hanyatló sorait. Érzékeltetés gyanánt: Boncza Imrének politikai fogságban női hajból font karkötője, valamint Berta másik női nagyszülőjének, Szőkefalvi Nagy Jozefának imakönyve, vagy az általa gyöngyökkel hímzett dohányzacskó, és elképzelni sem lehet, hogy még milyen értékek, Berta halálának évében biztos megvoltak, jelenleg hírük-hamvuk sincs. Így, sem Márffy (vagy második felesége, Hacker Franciska), sem a többi érintett, a sötétségbe burkolózó családi előzmények felgöngyölítését nem könnyítette meg, de ennél is továbbmehetünk: felelőtlen gondatlansággal jártak el.

Ezért, levonva a tanulságokat, másfelől szerzett ismeretekkel, Bertát is kiigazítván végeztük el az elődök lehetőség diktálta tényleges rendszerbe állítását, akiknek néhol töredékes vagy nem teljes bizonyosságot mutató csoportjain családonként érdemes végigtekinteni. A helyenként bonyolultnak tetsző viszonyrendszereknél, elengedhetetlen fontosságú leszármazási táblázatok könnyítik az eligazodást. Ekképpeni szemléltető bontásban:

Boncza Berta családokra bontott leszármazása, a nagy- és dédszülői fővonalakhoz csatlakozó ismertebb ágak feltüntetésével.

1. Attekintő családtáblázat

Összeállításunkban négy nagyszülői (a rokonházasság miatt valójában három), úgymint a Désfalvi Boncza, a Szőkefalvi Nagy, a Törökfalvi Török és egy dédszülői – a Kisbaczoni Benedek – vonal kaphat az előző korok produktumainál összehasonlíthatatlanul alaposabb kifejtést. Megtoldva a hozzájuk csatlakozó fő- és mellékágak (Gyarmathy, Komjátszeghy, Szaniszló, valamint feltételesen Botskor és Alsó) körvonalazásával, amelyekhez meglévő családtörténeti dolgozatok is felhasználásra kerültek.

Ezeken kívül az összes többi, különféle családokhoz tartozó ismert, de családfával nem rendelkező (női) elődöt is az önálló táblázatok megfelelő soraiba foglaltuk, továbbá egyes jobban körülírható rokoni ágazatok (Tellmann, Héjas, Sepsi-Nagybaczoni Molnár), részleges származási ábrák kíséretében, a mindennapi élet során lejátszódott jelenetekkel is érdekfeszítőbbé lettek téve.

Mindezt Boncza Berta örökletes tulajdonságainak, és ezektől elvonatkoztatott titokzatos személyiségének megközelítésére vállalkozó fejezetek zárják. Melléklet formájában pedig részleges összehasonlítási és kritikai alap gyanánt családjával kapcsolatos írásai, saját levelezésének tematizáltan kiválasztott részletei, továbbá unokabátyja, Török Károly, négy levele kapott helyet, melyek a reflektálásként itt rögzített felvetések, megállapítások és véleményezések részleges kontrollálásához, valamint azokkal való egybevetéshez hívatnak segédletet adni (lásd Mellékletek). A tárgykörben kevéssé járatosak számára, a szövegértelmezés rugalmasabbá tételének okán célszerű lehet a tartalomba merülést ezekkel kezdeni. A sorrend kiválasztását természetesen az Olvasóra hagyjuk.

Előre kell bocsátani – a látszat-szakavatottak felzúdulását hatástalanítandó –, hogy a nemesi előnevek, rendeltetésük szerint a családnév tartozékaként, nagy kezdőbetűs írásmóddal lettek feltüntetve.

A nemcsak rideg adatokat tartalmazó kötetet, mely nagyrészt ez ideig ismeretlen területet jár be, végigkíséri – megint csak a teljességre törekvés jegyében – a sokaknak álmatlan éjszakákat okozó szellemi harceszköz: a véleményezés.

Munkánk hiányt pótol, annál inkább is, mert akik őszintén szerették volna dűlőre vinni a Bonczák múltjának kutatását, rossz nyomon jártak. Eszköztelenségük, és kényelmi gátoltság fonadékában is vergődő elvetélt próbálkozásaik miatt nem juthattak előbbre. Gondolunk mások mellett Ferencz József unitárius püspökre, Boncza Miklós életének kutatójára, aki a sokéves „karosszéki” vesződség utáni fiaskó láttán, hasztalan intézett 1984-ben felhívást, adatok küldését várva a szakmai és laikus nyilvánossághoz. Vagy Kovalovszky Miklósra, ő viszont 1979-ben ugyancsak Boncza Miklós kapcsán írta le, hogy szükséges volna még a Boncza család múltjának hiteles felkutatása, de ugyanekkor tett célzást a szóbeli közlések-visszaemlékezések esetlegességére is.

Óhajtásuk az értő publikumra is figyelemmel, 40-45 év eltelte után – a szakterület e téren jelentkező hiátusainak felszámolásán és Boncza Berta igazi arcának kibontásán szintúgy munkálkodva –, nem maradéktalanul, de teljesedésbe ment, amivel a pótlólagos kutatások is eddig nem remélhető, nélkülözhetetlen segítséghez juthatnak.

[1]  Ezen inkriminált részeket a Wikipédiánál, jelen kötet szerkesztése alatt (2023. október), annak szelleméhez igazodva átírták. Amivel, egyik megfogalmazott célunk és reményünk némiképp már a megjelenés előtt teljesült.

A DÉSFALVI BONCZA CSALÁD

A Boncza Bertáról készült ismertetések szinte soha nem mulasztják el a zord apa, áldozati anya, és ritkábban a hol jóságos, hol rosszabbra váltó nagymama közhelyszerű elővezetését, de ezen átlépni családi perspektívában még senkinek nem sikerült. Mivel elődei közül legtöbb szó a Bonczákról szokott esni, ezért a legtöbb tévedés vagy torzítás is hozzájuk köthető.

A Désfalvi Boncza família látszólag nem szerepel a nemesi családokat tárgyaló kiadványokban, de ez mégsincs így, mert Kempelen Béla családgyűjteményében érintőleg benne van, csak éppen „Bancza” néven, előnév nélkül, és egy a továbbiakban majd ismertetendő nemességigazolás alanyaként. Azonban ettől függetlenül is, tagjai mindent felülíró hitelességgel a kétségtelen nemesek számába sorolhatók, amit számos névjegyzék, jegyzőkönyv, és egyéb hivatalos irat – közöttük további nemességigazolási eljárásoké – bizonyít. A régi időkre nézvést pedig – ahogy azt egy későbbi tanúvallomás mondja –, az 1686-ban említett Boncza Ferenc házának leégésekor összes okmányuk megsemmisült.

Eredetük homályba vész. „Frátai” vagy „Bükkösi” előnévvel már az 1400–1500-as években pereskedtek a Kolozsmonostori Konvent előtt Bonczák, vagy Banczák, de hozzájuk illeszthető nemzedékek hiányában mégsem foghatjuk rájuk, hogy a később hasonló nevet viselők törzsét alkotják. Már csak azért sem, merthogy egyes adatok szerint a Bükkösiek a XVI. század közepén kihaltak. Léteztek ugyan más (Demeterfalvi, Székelyudvarhelyi, Nádudvari, Szaplonczai) előnevet viselő és nemesi oklevéllel ellátott Boncza családok, közülük a „Demeterfalvi”, valamint a belőlük kiágazott „Székelyudvarhelyi” előnevű volt székely, de ezekből leágaztatni a „Désfalvi” prédikátummal jelölteket, mai tudásunk alapján szintúgy nem lehetséges.

A Désfalvi Bonczákat a közszerepet játszó Boncza Miklós felléptétől (kb. 1880-as évek), pontosan nem világos, mi okból, székelyeknek tartották, méghozzá lófői ranggal (ebből kiindulva hihette Berta is az ilyen származást). Ugyanakkor nem kizárt, hogy Székelyföldről kerültek a Küküllő megyei Désfalvára, habár ilyen összekapcsolhatóságot tanúsító adat jelenleg nem áll rendelkezésre. (Ettől eltekintve, női beházasodók jóvoltából nem kevés székely vér csörgedezett ereikben, de nem a törzs-Székelyföldről, hanem az aranyosszéki exklávéból kifolyólag. Ide nem számítva most a Szőkefalvi Nagyoknál esetleg szóba jöhető csíkszéki Botskor, és a hozzá kapcsolt családokat.)

Erdély térképe a Boncza család, valamint rokonai által érintett megyékkel

Maga a családnév változatos megjelenési alakban fordul elő. Úgy Boncza-, Boncz-, Bonczia-, mint Bancsa-, Bancza-, Bancha-, Bánchaként is megtalálható, ódon akták múltőrző oldalain. Küllemében a „Boncz” áll hozzá a legközelebb, és a „Bonczában” ennek kicsinyítő képzős származékát gyaníthatjuk, de nem tudható bizonyossággal, hogy ezen alakzatok, ugyanazon név más-más írásmódú válfajai-e.

Désfalva a Küküllő megyét átszelő Kis-Küküllő folyó bal partján, a volt megyeszékhelytől, Dicsőszentmártontól körülbelül tíz kilométerre fekvő, vegyes lakosságú magyar–román–cigány falu.

Mivel 1602 és 1635 között a Nagy-Küküllő menti (már a Székelyföldön fekvő) Székelykeresztúron és környékén – így Demeterfalván – előfordultak Boncza nevűek, akár vélekedhetnénk úgy is, hogy innen Udvarhelyszékről jutottak a „másik”, tehát „Kis”-Küküllő mellé, az ottani, de már Küküllő megyében található Désfalvára, viszont – konkrétumok nélkül – ez aligha jelenthető ki. A kisebb távolság miatt, valamivel nagyobb észszerűséget lehetne tulajdonítani a Kis-Küküllő felső folyásánál fekvő marosszéki Kelementelkén 1635-ben lajstromba vett Boncza János fia, István, vagy sarjadékai, a Kis-Küküllő völgyén Küküllő megyébe történő lejjebb költözésének, csakhogy pillanatnyilag ennek igazolása sem vihető véghez. A Bonczáknak amúgy nincs Kelementelke övezetében nemzedéki előzményük, így ők jobb híján a székelykeresztúr-demeterfalviak kirajzásának tekinthetők.

Tovább bonyolítja az egybehangolandó képet –miképp azt már említettük –, hogy az 1400–1500-as évek fordulóján, Doboka megyében Magyarfrátán, vagy a Fehér megyei Magyarbükkösön, de Kolozs megyében is léteztek Boncza nevet viselő nemesek, és Küküllőtől ezek a térségek sem esnek messze. Küküllő megyében, Abosfalván, 1500 körül a szentgyörgyi Bancza családnak volt birtoka, de idősíkon ők sem vihetők tovább. Viszont 1570-ben egy szentgyörgyi Boncza (Bancza) Pál nevű személy Hunyad megyében Sztrigyszentgyörgyön élt, akinek leszármazói, ha voltak is, ugyanígy az ismeretlenségbe vesztek. (Nem tudható, a „szentgyörgyi” nemesi előnév-e, avagy csak egyszerű lakhelyjelölés.) A listát 1553-ban a Küküllő megyei Ádámoson lakó Boncza Gáspárral folytathatjuk, ám ő sem fűzhető fel a Désfalvi Bonczákhoz vezető feltételes vonalra. A nemesi Bonczák ellenpontjául pedig, Kraszna megyében az 1720-as jobbágyösszeírásnál Boncza János zsellér ötlik a szemünkbe, de Nyugat-Magyarországról sem hiányoztak a közrendű (nem nemes) Boncza nevűek.

A teljes összekuszálódás veszélye miatt abból már nem is szabad következtetéseket levonni, miszerint Zaránd (utóbb Arad) megyében fekszik Boncafalva, Doboka megyében pedig Boncnyíres, és a Bonchida nevű település. Orbán Balázs pedig vélelmezi, hogy az elpusztult marosszéki falvak között volt egy Boncza nevezetű helység. Ezenfelül van még Alsó-Fehér megyében, Marosújvár és Újszilvás között a Bánca-hegy vagy Bánca-tető is. De az sem hiányozhat a felsorolásból, hogy Osztrák-Lengyelországban (Galícia) szintén lehetett találni Boncza nevűeket, de a „Boncza”, ott területmegjelölésként ugyanúgy előfordul. Az erdélyi Bonczák lengyel gyökereinek felvetődését viszont ennek meglétével együtt is a délibábok birodalmába kell utasítanunk.

Küküllő megye térképe a Boncza család, valamint rokonai által érintett helységekkel

Korabeli összeírások rovataiban és a nemességigazolásokban, sehol nem található a Désfalvi Boncza családtagok mindenáron erőltetett székely eredetének bárminemű feltüntetése. Ez legfeljebb arra enged következtetni, hogy ezen instabil székelységi variáció csak egy lehet a sokféle eshetőség közül. Továbbá az ilyen igazolások múltbéli végpontján mindig az 1600-as évekbeli (első) György áll, annál régebbre visszamenő, és mélységileg beláthatóbb összefüggések kimutatására, vagy ilyenek kidolgozhatóságát segítő adatolásra egyszer sem akad példa.

A székely mivolt említése abból is keletkezhetett, hogy a Désfalvi Bonczáknak az aranyosszéki Bágyonba került ága, tehát Berta közvetlen elődei is – ha addig nem – egy idő után ott már székelynek tartattak. Ehhez tartozik még annak életszerű bekövetkezhetősége, hogy mivel Aranyosszéken székely női házasfelek csatlakoztak a Boncza családtagok érintett vérvonalába, az utódok ezzel többé-kevésbé székellyé válhattak. Noha még csak egyetlen ottani feleség (Balog Zsuzsanna) kilétére derült fény, ő bizonyosan székely volt. Rajta kívül még egy asszonyról (III. Boncza György felesége) valószínűsíthető ugyanez. Azonban a Bonczák korábbi eredetére ez nincs visszahatással.

Boncza Berta, a sokaktól félreértelmezett indítékból Bárczy Istvánhoz írt levelében, majd többször máshol is, magát és családját székelynek deklarálta, holott ennek jogosultságáról a legkisebb mértékű tudomása sem lehetett. Mint ahogy rendíthetetlen létjogosultsága nem is volt ezirányú népcsoporti hovatartozásának, hiszen a Bonczákat a tőről metszett székelyekhez sorolta, holott annak mégsem tarthatók. Továbbá, a részint bizonyos, részint feltételezett aranyosszéki relatív székellyé formálódást is semlegesítette az utána jövő küküllői és Kolozs megyei újabb keveredés, igaz, újabb székely beütésekkel (Kisbaczoni Benedek, és talán a csíkszéki Botskor).

Ha Bertának a magyarságon belüli származás-összetételét százalékosan fejeznénk ki, akkor mai ismereteinkkel a vármegyei magyarra 66%, székelyre 34% esik. Ugyanez az apjánál és a Boncza nagymamánál 62,5% vármegyei magyar, 37,5% székely. Amennyiben másik nagyanyja (Szőkefalvi Nagy Jozefa) anyja székely lenne, Bertánál 53 : 47, apjánál és idősebb Bertánál 37,5 : 62,5-re, ha pedig Szőkefalvi Nagy Jozefa anyja félig lenne székely, úgy Bertánál 60 : 40-re, másik kettőnél 50 : 50%-ra módosulna ezen arány. A bizonytalan Nagypestényi Alsó család vagylagos becsatlakozásakor még 1-2% románnal is számolhatnánk a vármegyei magyarok rovására. Így Boncza Bertánál a székely nagyságrend a legjobb esetben sem éri el az 50%-ot, de a legrosszabb változatnál is kitesz egyharmadot.

Kolozs megye térképe a Boncza család, valamint rokonai által érintett helységekkel

Amennyiben szemünket csak a régebbi Bonczák térfelére fordítjuk, Berta nagyapja, Boncza Elek (vélhető székely anyával) 75%-ig volna székely, míg dédapjánál, III. Györgynél ez 51%, ükapjánál, Sámuelnél (a Komjátszeghy/ Káli Kun réven) 1,6%, szépapjánál, II. Györgynél 0% lenne. Vagyis a Bonczákat ezzel összevéve sem mondhatjuk székely eredetűeknek.

Itt meg kell jegyezni, minél nagyobb időtartamot tekintve megyünk a történelem lapozásánál hátrafelé, annál jobban növekszik a valószínűsítések és feltételezések aránya a ritkuló kétségtelen tényekkel szembeni összehasonlításban, ám a valószínűsítéseknek ekkor is ajánlatos illeszkedni a bizonyítás próbáját kiállt faktorokhoz. Vagy ha mégsem, úgy viszont nehezen cáfolható következtetések megléte szükségeltetik.

Nemkülönben szóvá tehető a Bonczákkal és a nemességük körüli szóbeszédekkel összefüggésben – itt már Boncza Berta gyermekkori személyes emlékezetéből vett – azon eset, mikor Hory Béla, a kolozsvári árvaszék elnöke, csucsai látogatásakor hozta nekik az örömhírt, hogy a kolozsvári árvaszék levéltárában előkerültek a család nemesi okiratai. Berta úgy tálalja a dolgot, hogy bár nagyanyját és nagynénjét büszkeséggel töltötte el nemesi levelük megkerültének híre, apját nem érdekelték az okiratok, és ezeket a levéltár mélyén hagyta, mert szerinte jó helyen vannak ott.

Az előtárt mozzanat szépséghibáinak egyike, hogy a szülő nélkül maradt Boncza Miklósék eredendő árvasági ügyeinek okmányai, mivel ők maguk Küküllő megyei illetékességgel bírtak és ott is éltek tovább, kis valószínűséggel lehettek a kolozsvári árvaszéknél letéve. (Ugyanez érvényesült, ha árvaként esetleg aranyosszékinek minősültek, ugyanis ennek a levéltárnak anyagát, a megyeszerű székely igazgatási egységek, a „székek” megszüntetésekor [1876], a Torda-Aranyos megyei levéltárban helyezték el.)

Megeshetett, hogy Malvinának, és néhány év múlva idősebb Bertának, a Bánffy-Bethlen grófi házba fogadásuk alkalmával újabb gyámügyi procedúra indult, ezzel a Kolozs megyei árvaszék is bekapcsolódott az előzőbe (Bonchida akkor már Kolozs megyében volt). De az sem a kolozsvári, hanem a Kolozs megyei árvaszék hatáskörébe tartozott – ámbátor az szintén Kolozsváron volt, de iratanyagát nem a városi, hanem a megyei levéltárban raktározták.

Az sem tisztázott, hogy akkortájt – a három Boncza testvér árvasága kezdetén – volt-e már árvaszék az illetékes megyékben. Ennek hiánya esetén nem árvaszéki, hanem a közigazgatási iratok között tárolták Bonczáék okmányait (hacsak valamely okból át nem tették oda azokat). Miklósét pedig ekkor is inkább Küküllőben, mert Kolozs megyénél csak úgy volt lehetséges, ha a grófi család nála is belépett az árvasági ügymenetbe. Másfelől viszont a nemesi iratoknak 1848 után nem volt különösebb relevanciája, ezért árvaszéki eljárásban csekély eshetőséggel kutakodhattak ilyesmi után, főleg, ha nem ősi birtok kockán forgása volt a tét. Ettől függetlenül hivatkozhattak nemesi származásra, bizonyára hivatkoztak is, csak éppenséggel nem a címer- és nemességigazolás érdekében.

Nemesi címert, valamint nemességadományozási oklevelet pedig még egy kifejezetten erre irányuló eljárásban sem tudtak volna felkutatni, elvégre a korábbi nemességigazolási eljárásokban elődeiknek szintén nem volt alapjuk ehhez. Legfeljebb a nemességigazolási ügymenet határozatai állhattak – másolatilag – Kolozsvárott a megyei levéltárban rendelkezésre. Címerkutatás vagy címerigazolás, még annyira sem tartozott árvaszéki hatáskörbe, mint a szimpla nemességé (1848-at követően).

A Désfalvi Bonczáknak nemesi levelük és címerük nem volt, így az árvaszéknél vagy másutt sem lelhettek rá, egyedül az 1700-as évek utolsó harmadában keletkezett nemességigazolási okiratok lehettek volna az esetleges levéltári dokumentumok között. Ami Boncza Elek és a Küküllő megyei Boncza rokonok alkalmilag mutatkozó különféle címerpecsét-használatát illeti, azt a nemesi hatóság még jogszerző gyakorlat okán sem fogadhatta el családi címerként. A nemességnek a címer nem szükséges kelléke volt, hanem dísze, ékessége.

Berta gyermekkori emlékeiben élő azon kép, miszerint Boncza Miklós merész tettét – mikor is a fenti dacolással visszautasította a nemesi címert – évekig emlegették azon a vidéken (Kalotaszegen), bizony nyugodt lélekkel a múlt érdekfeszítővé formálásának-formálódásának számlájára írható. Mint mondva volt, címerről ilyes értelemben sem ekkor, sem előtte, sem utána nem beszélhetünk. (Berta, mai kifejezéssel élve, kissé „túltolta” ezt a dolgot, bár nem a tényszerűség irányában, és amely nekifutást saját házassága árvaszéki ügymenetének némely elemei is mintaképpen befolyásolhattak.)

Nemkülönben túlzónak hat Bertától annak hangsúlyozása, hogy apja, Boncza Miklós, lenézte, ostobának, komolytalannak tartotta a nemesi előnevet viselők ilyenféle cifrasággal végbemenő elkülönülését, és a családtagok az ő fölényes hanyagságát okolták, ami miatt a Bonczák kimaradtak a „Nagy Ivánból”, azazhogy Nagy Iván, nemesi családokat tárgyaló többkötetes kiadványából.

Ezen állítások – főképp a Nagy Ivánt illetőek – szembemenvén a valósággal, könnyedén cáfolhatók. Boncza Miklós, habár maga legritkábban használta a Désfalvi előnevet, felesége gyászjelentésénél nem volt ennyire következetes, és saját előnevét – Török Bertáé mellett – kétszer is feltüntetni rendelte. Továbbá leánya, Berta keresztelésénél az anya előnevét (Törökfalvi) szintén beíratta az okmányokba. Amennyiben lenézte és ostoba dolognak ítélte az ilyesmit, miért tette volna? De a teljesség kedvéért nem árt idevenni, hogy Boncza közel sem volt hangos lelkesültje az üres titulusoknak, és az 1893. február 19-i képviselőházi ülésen – másodmagával! – a fölösleges címek eltörlésére szavazott.

Másrészt a Nagy Iván összeállításából való kimaradásuk nem terhelhető rá, hiszen annak „B” kezdőbetűs családokat feldolgozó része 1857-ben jelent meg, és az adatgyűjtés még korábban zajlott, amikor Boncza Miklós tízesztendős sem lehetett. Nem volt elvárható tőle, hogy a dombói elemi iskola padjaiból a Nógrád megyében levéltároskodó Nagy Ivánhoz, nem létező, vagy általa gyermekként meg nem ismerhetett családtörténeti anyagokat küldözgessen.

Nagy Iván 1868-ban egy kisterjedelmű pótkötetet adott ki, ennek előkészületei 1866–1867-ben folytak – Boncza Miklós huszadik éve körül, mialatt Kolozsváron tanult, és nyilván kevéssé élénken foglalkozott ilyesmivel –, de még a kiegészítő kötet tervének híre sem igen juthatott el hozzá. De hát a többi Boncza, a Küküllő megyeiek vagy az aranyosszékiek sem iparkodtak bekerülni a „Nagy Ivánba”.

Az már csak amolyan ráadásként tehető hozzá, miszerint a Boncza nővérek, vagy később Boncza Berta levéltári iratbetekintését, másolatkérését vagy tájékoztatásigénylését semmi nem akadályozta, merthogy személyes érintettségük állt fenn. A hozzávetőleg hatvan kilométernyi utazás Kolozsvárra – ide amúgy is be-bejárogattak – sem lehetett gátja a felszínre tört „nemesi iratok” megkaparintásának, már ha ilyenek léteznének egyáltalán. A kiváltáshoz megkívánt 50 forintot, vagyis 100 koronát Miklós öccsük nekik juttatott támogatásából lecsípve ugyancsak „összedobhatták” volna (fejenként 25 Ft).

Elmondható, hogy a Boncza-árvák iratai nemcsak egy példányban készültek, akkori gyámjuk a gyermekek azonosítása és ügyeinek intézése céljából is kapott belőle, és felnőtté válásukkor ők szintúgy jogosulttá váltak rá. Boncza Miklós mindenképpen, neki felsőbb tanulmányai megkezdéséhez és nagykorúsításához kötelezően szüksége lehetett az ilyen iratokra. (Ezenkívül – még a két háború közötti állapotok mellett is – a csucsai kastély megvásárlója, Goga Octavian, román politikus, készséggel lett volna Boncza Berta segítségére a későbbi levéltári keresésben.)

Vagy Bertát ebben is megcsalhatta emlékezete…

Ide tartoznék nagyapja, Boncza Elek iratainak sorsa is, amely iratok (román lázadóktól) megmentését és későbbi átadását gyermekeinek, Berta a távoli rokonok javára írta. Ezen iratokat, mint alább olvasható lesz, nem kellett megmenteni, és bizonyára egy ideig az elsődleges gyámnál, Nagy Józsefnél (illetve Boncza Imrénél?) voltak, és utóbb vagy náluk, vagy a bágyoni Bonczáknál, vagy valamely ismerős családnál is vigyázhattak rájuk, míg Boncza Miklós kézhez nem vette azokat. A csucsai padlásra, ahol Berta és Ady ezek némelyikét megtalálták, a kastély vagy a kúria építését követően, az 1890-es évek derekán, vagy még később kerülhettek. Nagy talány, hogy közvetlen ez előtt Boncza hol készletezte családi és személyes okiratait – pesti lakásán, nővéreinél, vagy egyebütt?

*

Boncza Berta a család első tagjának, egyben saját ősének, a Halmágyi Sándor történetíró alkotta regényhőst, az előbb Izabella királyné udvarában serénykedett, majd saját házának toronyszobájában gyógyfüvekkel és mágiával is foglalkozó Boncza Ábrahámot gondolta. Csakhogy erre semminemű egyéb jelzés nem mutat, ráadásul önnön szavainak mond ellent, mikor ezen Ábrahámot ősének nézi, hiszen maga írta le, hogy annak (Halmágyi történetében is) csak egy leánya volt, és további sorsuk ismeretlen.

Annyi reális hozadéka azonban lehetett a regénynek – mivel azt Berta apja vitte Csucsára, ezért neki is olvasnia kellett –, hogy a főhős Boncza Ábrahám mágikus kísérleteinek otthont adó gyulafehérvári toronyszoba a csucsai kastély tervezésénél Boncza Miklósnak mintát adott, vagy benne ötletet indukált, a bal oldali bástyatorony és a benne rejlő toronyszoba kialakításához, amit – elvárásként – az építész-tervező Alpár Ignác felé is megfogalmazhatott.

Maradván a tényleges körülményeknél, a Désfalvi Bonczák elsőként felbukkanó bizonyított felmenője Boncza György, aki 1671-ben, Küküllő megye lovon hadba vonultatható nemesei között van összeírva. Ugyancsak ő, 1681-es keltezéssel, egy désfalvi egész, és egy fél (másik) jobbágytelekre nézve, amelyet felesége, nemes Horváth Borbála jogán szerzett, királyi – azaz erdélyi fejedelmi – jóváhagyást nyert. Meglehet, ez alapozta vagy erősítette meg désfalvi földbirtoklásukat. Ezen György, feltehetőleg azonos a küküllői református egyházmegyében lefolytatott 1668. évi két különböző peres eljárásnál közreműködő Boncza György (jóllehet laikus) ügyvéddel, valamint az Apafi Mihály fejedelem udvartartásában 1674 és 1676 között foglalatoskodó Boncza György árenda perceptorral, vagyis pénzbér-beszedővel. Ugyancsak ez a György, 1675-ben egy désfalvi jobbágy felszabadító levelének megírásánál mint bíró (tanú) volt jelen.

A désfalvi unitárius templom

Egyebet nem mondanak róluk a korabeli dokumentumok, viszont lényeges szempont, hogy már 1671-ben is nemesek voltak, és az előzőekben vázolt, jobbágyadományozásnak minősülő 1681. évi jóváhagyó aktus, utódaira is érvényesen, Boncza György birtokos nemesi státuszát véglegesítette.

A Bonczák a reformáció XVI. századi zűrzavaros évtizedeitől, Dávid Ferenc püspök által megalapozott unitárius (antitrinitárius) vallást követték, és a család férfitagjai, egy-két áttérési alkalom kivételével, a legújabb időkig e protestáns felekezet hívei voltak.

A BÁGYONBA, VALAMINT ONNAN DOMBÓRA KERÜLT DÉSFALVI BONCZÁK, BONCZA ELEK, FELESÉGE SZŐKEFALVI NAGY JOZEFA, ÉS GYERMEKEIK

Később az itt említett György utódai, Désfalván kívül – nem egyeztethető indítékból és időponttal – megtelepedtek a szomszédos Kissároson (ahol először, 1732-ben József szerepel), valamint az aranyosszéki Bágyonban is, de az ilyen rezidenciaváltoztatásoknak általában házassággal, vagy ritkábban örökléssel kapcsolatos okai voltak. Ahogy már kifejtettük, Boncza Berta ezeken belül a Bágyonba került, de végig Désfalvi előnevet használt családi vonalhoz köthető.

Miként az egykori Boncza előd Bágyonba költözésének dátuma, éppúgy keresztneve sem lelhető fel az okmányokban, csupán (másodlagos forrásból) annyi valószínű, hogy Boncza Gábor, a helyi unitárius egyházközség nemesi részről megválasztott egyházfia, 1739-ben már a falu lakója volt.[1] De a Bonczák bágyoni nemzedékrendje – tanúk vallomásából következően – nem tőle, hanem első György fiától – és a Désfalván maradt Ferenc testvérétől –, az úgyszintén Györgytől hozható le, aki 1722-ben Désfalván élt, emellett – ahogy 1732-ben is – különféle birtokrészek árendaelszámolási ügyeiben Bethlen István megbízottjaként járt el. Az utóbbi időpontnál (1732) már a Bágyonhoz közelebb eső Torda megyei Komjátszegről küldött levelében tájékoztatta megbízóját, a soron levő pénzbevételek kapcsán.

Beletartozik a Bágyonba sodródás útvonalának alakulásába, hogy II. György – nem tudni, hányadszori nősüléssel – életének folytatásához Komjátszegen talált társat. Tordai Szaniszló Zsigmondnak, a híressé lett naplóírónak és megyei tisztségviselőnek leányát, Katalint vette el, akinek anyja, Komjátszegi Komjátszeghy Anna, szülőfalujában, Komjátszegen rendelkezett birtokokkal. Férje halálának bekövetkeztével (1721 után) ő és leánya Komjátszegre tették lakhelyüket. Ismeretségük Boncza Györggyel, annak a Bethlen birtokok kapcsán teljesített küldetései alatt jöhetett létre, és unitárius hitük adhatta az ideológiai közös nevezőt hozzá.

Vagy az említett György, vagy fia, Sámuel (aki már Komjátszegen is születhetett) volt az a személy, aki Boncza Berta ősei közül elsőként Bágyonba került, de ezen lakhelyváltoztatást közvetlen előidéző körülmények nem tisztázottak. Vélhetően valamelyikük ide nősült (György, 1722-ben Désfalván már nős volt, leánygyermekkel, 1732-ben Komjátszegen találjuk, a második? feleséggel, Szaniszló Katalinnal – vagy ő lehetett már a désfalvi, és talán az egyedüli házastárs is.

Ilyenformán II. György, nősülési okból esetleg csak többedik házassága révén vetődhetett Bágyonba). Jó eséllyel az is felmerülhet, hogy a fentebbi Boncza Gábor, aki (hacsak elírás miatt nem azonos magával Györggyel, illetve vezetékneve sem elírás) szintén házasodás útján juthatott el Bágyonba – de mivel úgy tűnik, nem voltak gyermekei, vagyonát erre a Györgyre, vagy fiára, a Bágyonban utóbb szintén egyházfivá választott Sámuelre hagyta. Így valamelyikük egy ilyenformán örökölt vagyon birtokba vétele címén is megtelepedhetett e Küküllő megyétől jócskán kieső aranyosszéki székely faluban. De a megtelepedés legnagyobb eshetőséggel II. György fiának, Sámuelnek ide házasodásában rejlik, a helyi nemes családból való özveggyel, Bágyoni Balogh Zsuzsannával megkötve.

Az itt említett Sámuel egyházfival (Boncza Berta ük- és szépapjával) szemben, kétségbe vonva nemességét, Bábahalmi Nagy Péter aranyosszéki alkirálybíró 1772-ben nemességigazolási eljárást kezdeményezett. Ebben Boncza Sámuel bemutatta Küküllő megyében maradt rokonainak 1770. évi nemességigazolását, amelyből a fentebbieknek megfelelően az itteni hatóságok számára is kiderült, hogy első ismert elődjük, Boncza György, felesége, Horváth Borbála által 1681-ben Désfalván királyi jóváhagyással birtokot szerzett.

Másrészt prezentálták az ugyanez esztendőben (1770) íródott tanúsítási jegyzőkönyvet, ahol a benne foglalt vallomások bizonyították, hogy a bágyoni illetőségű Boncza Sámuel, az előbb írt (első) György és neje, Horváth Borbála unokája, valamint apját is Györgynek hívták.

Sem a küküllői rokonok nemességigazolása, sem Aranyosszéken Sámuelé, az illetékes hivataloknak valamiért nem volt elegendő, és az ügy, fellebbezéssel a fejedelem, II. József elé került, ahol 1786-ban számukra kedvezően döntöttek. Ezzel a Désfalvi Boncza (Bancza) család nemessége (éspedig a Küküllő megyei [II.] Ferenc, József és Mihály, valamint az aranyosszéki Sámuel személyében), a legfelsőbb helyről kapott megerősítést.

Tehát Sámuel nemességéhez sem férhetett aggály, ezért a Bágyonba szakadt Désfalvi Bonczákat ezúton is valóságos birtokos nemesektől származóknak, és birtokos nemeseket megillető jogokkal élőknek nyilvánították. Még ha ehhez új lakhelyükön, megfelelő, jobbágytelek bázisú nemesi birtokuk már nemigen volt. Az igazolás adómentességük teljes vagy részbeni elismerését is jelentette, és a Székely Határőrség keretében Aranyosszék néhány falvára kiterjesztett huszárkatonai szolgálat terheitől ugyancsak mentesültek.

A Bágyonban élt ezutáni nemzedéket képviselő III. György egyházfi majd presbiter (~1759–1837), és testvére, II. Sámuel (~1765–1803) – a nemességigazoló I. Sámuel egyházfi gyermekei – a közvetett adatok, a kronológia törvényszerűségei és a ráutaló jelzések útmutatása szerint lettek – mint ez a lentebbi családfatáblázatból kivehető – egymáshoz társítva. Megkönnyítette ezt, hogy csak egy-egy olyan név került elő nemzedékenként, amely egymás után volt sorolható, így rajtuk kívül nem is voltak számításba jöhető más családtagok (Sámuelnek nem volt felnőtt élő fiútestvére), akik a helyükre léptetéshez alkalmasnak mutatkoznának. A két fivér közül III. György kétséget kizáróan az első Györgytől (1671) Boncza Bertáig terjedő folytatólagosság részét képezi. (Lásd a Boncza-családfát a 84. oldalon.)

III. György testvérének, az előbb írt fiatalabb Sámuelnek, fiúgyermeke volt a még fiatalabb – 1800-as születésű – III. Sámuel, akinek hosszabb-rövidebb ideig még Bágyonban élő utódai nem léptek közpályára, és a bágyoni Désfalvi Bonczák szegényebb vonalát alkották.

Az iménti III. György egyházfinak, utóbb presbiternek (Boncza Berta déd- és ükapjának) pedig öt fia közül József kiskorában meghalt, György aranyosszéki ügyvéd lett, Gábor az egyházközségnél jegyzői, az aranyosszéki elöljáróságnál adóíró biztosi, utóbb aszesszori hivatalt viselt. III. Sámuel, a széki írnokságtól kezdődően az aljegyzőségen át Aranyosszék főjegyzői hivataláig vitte, 1861-ben az unitárius zsinati Főtanács tagja volt. A politikai küzdőteret is megcélozta, 1848-ban az aranyosszéki követválasztáson indult, amelyen meghökkentő eredménnyel, összevissza egyetlen szavazatot gyűjtött be. Elek, a legkisebb fiú, Boncza Berta elődei között meglévő kiemelt jelentősége és a nagyobb adatmennyiség miatt, fivéreinél jóval tüzetesebb bemutatásra fog kerülni.

Bágyon, az unitárius templommal

Kissé más területre átrándulva érintjük a Boncza család egykorúlag fennálló műveltségi viszonyait. Birtokos nemesi joghelyzetük, ami az elődök jogállására támaszkodott, nem jelentett komolyabb vagyont, ezért a gyermekek iskoláztatása nagyobb hangsúlyt nyert, de nem mindegyiküknél azonos módon. Például a már többször említett idősebb (I.) Sámuel egyházfi, fiaival, III. György egyházfi-presbiterrel (~1759–1837) és II. Sámuellel, ha tanulatlannak nem is, de különösebben iskolázottnak sem voltak mondhatók. Beérték falusi tisztségek viselésével, nem léptek a megyei közélet tágabb, és inkább javadalmazott terére. Lehetséges, hogy III. György egyházfi ezt a hátrányt akarta sokszorosan behozni, mikor fiai taníttatásáról döntött, és e célból a kolozsvári unitárius főiskolára (kollégium) küldte őket.

Ezen Boncza Györgynek fentebb már írt negyedik fia – Boncza Berta nagy- és dédapja – az 1801. augusztus 26-án keresztelt Boncza Elek, a kolozsvári unitárius kollégium bölcsészetén az 1821. évben kezdte meg, és 1822-től 1824-ig, a szintén kolozsvári, református kollégium jogi fakultásán fejezte be felsőbb tanulmányait. Majd kancellistaként joggyakorlatra a marosvásárhelyi Királyi Táblához került, ott idővel ügyvédi oklevélre tett szert, és 1833-tól Küküllő vármegye – mármint annak törvényhatósági felügyelete alatt praktizáló – egyik ügyvédje lett. Mivel a megyei hivatalok Dicsőszentmártonban működtek, átmenetileg a kis mezővárosban telepedett le, és itteni munkájával párhuzamosan a Küküllő megyében birtokokat szerzett gróf Iktári Bethlenek, majd rajtuk keresztül báró Losonczi Bánffy Miklós jogügyleteinek intézését is ellátta.

Bánffy Miklós 1840-ben lépett házasságra özvegy gróf Kornis Mihályné gróf Iktári Bethlen Katával, akinek családja a megyeszékhelytől hozzávetőleg 15-20 kilométerre fekvő Héderfáján, Felsőkápolnán, és Szélkúton, valamint a 10 kilométeren belüli Királyfalván volt birtokos, mely birtokokat a grófnő anyja, özvegy Bethlen Sámuelné Sárdi Simén Klára tartotta kézben. Ezzel indult a Boncza család, Bánffyakkal is sok évtizedes utat bejárt magánkapcsolata. Sárdi Simén Klára és leánya, Bethlen Kata az unitárius hitet követte, Boncza Elek nemkülönben, ami kiindulásként járulhatott a velük közös bizalmi együttműködéshez.

Ezenkívül, mint látható lesz, Boncza Elek az 1840-es évektől – lakóhelyét is ide téve – a Dicsőszentmártonnal szomszédos (Küküllő)Dombón gazdálkodott, de az ideköltözés tulajdonképpeni előidézőjét nem sikerült felfedezni. Ugyanakkor meglévő birtok, illetve birtokvételi/bérlési szándék nélkül nem sok értelme lett volna a Dombóra településnek. De szembeszökő a Bánffy-Bethlen házasságkötés, valamint Boncza Elek dombói megjelenésének körülbelüli egybeesése is.

Özv. gróf Iktári Bethlen Kata 1839-ben. Barabás Miklós festménye
(Nemzeti Portrétár)

Báró Losonczi Bánffy Miklós 1840 körül. Barabás Miklós festménye
(Nemzeti Portrétár)

Boncza Elek feltehetőleg 1839–1840-ben vette feleségül, a szintén Dicsőszentmárton közeli, Szőkefalváról származó, és talán valamiféleképp Dombóhoz is kötődő Szőkefalvi Nagy Jozefát. Egymásra találásuk mikéntje nem ismert, azonban Jozefa némely okból feltételezett unokatestvérének, Szőkefalvi Nagy Zsuzsannának első férje, Vízaknai Uttzás János mint Küküllő megyei ügyvéd, Boncza Elekhez hasonlóan foglalkozását Dicsőszentmártonban gyakorolta. Feleségével, Sz. Nagy Zsuzsannával Szőkefalván laktak, és előfordulhatott, hogy Boncza Elek és Szőkefalvi Nagy Jozefa általuk kerültek össze.

Ismerkedésüket követően, Boncza Elek – Berta szerint – levelek útján, óhajok formájában fejezte ki leánykérési szándékát. „Komolyságban és jóságban keresett méltó társat maga mellé születendő gyermekeinek, nem pedig egy játékbábut.”