részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Dee Brown: Bury My Heart at Wounded Knee
Holt Paperbacks, Henry Holt and Company,
LLC New York, 2007

Jelen kötet az 1973-ban a Kossuth Könyvkiadó gondozásában A Vadnyugat története indián szemmel címen megjelent kötet javított, bővített kiadása.

Fordította
Tandori Dezső és Wiesenmayer Teodóra (15. és 16. fejezet)

Külön köszönet a Holt, Rinehart and Winston, Inc.-nek a Stephen Vincent Benét Ballads and Poems című kötetében szereplő, American Names című költemény néhány sora közlési jogának engedélyezéséért.

Copyright © Stephen Vincent Benét, 1931
Copyright © Rosemary Carr Benét, 1959
Copyright © Dee Brown, 1970
Preface copyright © Dee Brown, 2000
Foreword copyright © Hampton Sides, 2007
Hungarian translation © Tandori Dezső, 1973, Wiesenmayer Teodóra, 2011, 2021
Hungarian translation © Tandori Dezső jogutódai, 2021

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 479 759 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
A szöveget gondozta Juhász Gabriella
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót készítette Váraljai Viktória

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2022

„Bátor Farkas” Nicolasnak

Előszó

Dee Brown a louisianai és arkansas-i olajmezők környékén nőtt fel. Az 1920-as években nem sok szórakozási lehetőség akadt e kopár vidék lakosainak, ennek ellenére az akkor még kisfiú Brown megtalálta azt, amiben a legnagyobb örömét lelte: a néma westernfilmeket. A nézők között történetesen ült néhány indián gyerek is, akiknek szülei az oklahomai rezervátumokból érkező spekulánsok vagy egyéb vándormunkások voltak. Egyik este, amikor a mozivásznon bátor telepesek „Lőjétek le mindet!” kiáltások közepette tucatszámra öldösték a festett arcú vadembereket, egy indián fiú Brownhoz fordult, és a következőt mondta: „Tudod, ezek nem is igazi indiánok!”

A fiú szavaiból áradó mély érzelem egy életre szóló hatással volt Brownra. Ekkor kezdett rájönni, hogy akadnak szégyenfoltok a Vadnyugat „meghódításának” dicső mítoszán, és hogy talán a Fejlődés útjában álló rikoltozó bennszülöttek is emberi lények.

De fél évszázadnak kellett eltelnie ahhoz, hogy Brown megírja azt a könyvet, amely hangot adott ébredő tudatának. A country és a western világában zajló szegény, de büszke gyermekkorát a tragédiák sem kerülték el. Alig volt ötéves, amikor favágó édesapja késelés áldozata lett. Dee és lánytestvére édesanyjukkal, Lulával Little Rockba költözött. Főiskolára ment, újságíróként dolgozott, majd 1942-ben behívták katonai szolgálatra. Végül diplomát szerzett a nem sokat ígérő könyvtár szakon. Az ötvenes és hatvanas évek során, mialatt az ismeretlenség homályában gürcölt az Illinois University agrár tanszékének könyvtárában, szabadidejében tucatnál is több könyvet írt: westerntörténeteket, regényeket, meséket és történeteket a polgárháború idejéből.

Mindenki szerette, aki csak ismerte – egy szerkesztő szerint „veleszületetten nemes viselkedésű ember” volt. A New York-i irodalmi élet színhelyét kerülő, magának való Brown félénk, szerény, türelmes ember volt, aki módszeres alapossággal vizsgálta át a végtelenül unalmas dokumentumokat. A megnyerően különc, néha mogorvának mutatkozó Brown gyakran biciklizett, szabadságát a polgárháború csatamezeinek átvizsgálásával töltötte, és éjszakánként szeretett Underwood írógépébe pötyögte történeteit. (1998-ban írt utolsó regényét ekképp dedikálta a luddita író: „A még használatban lévő írógépeknek és használóiknak.”)

Habár korai könyvei kedvező kritikát kaptak és elnyerték rajongóinak a tetszését, nem lettek népszerűek a széles olvasóközönség körében, egyikük sem lett bestseller. Majd 1970-ben, amikor Brown már a hatvanas éveiben járt, benyújtotta új kéziratát, egy merész történetet, Wounded Knee-nél temessétek el a szívem címmel. Az akkor még Holt, Rinehart & Winston nevet viselő kiadó irodáiban senki sem volt felkészülve egy ilyen könyvre, és magát az írót sem ismerte senki személyesen. Ezeket a rendkívüli oldalakat olvasva a Holt kiadó egyik publicistája meghatottan hívta fel az írót, és azt kérdezte: „Maga indián?”

Bármennyire lenyűgözte is őket Brown legújabb könyve, a szerkesztők nem számítottak rá, hogy az író korábbi könyveinél nagyobb példányszámban keljen el. Az első kiadás még a tízezres példányszámot sem érte el.

Majd ezek után valami furcsa történt, a dolgok előre nem látható fordulata, különös egybeesése a kultúra terén. A „Wounded Knee” a dolgok lényegére tapintott, s mindannyiuk nagy meglepetésére országszerte bestsellerré vált. Nagyszerű könyv volt – átütő, alapos, és áradt belőle az erkölcsi felháborodás. De ennél is többet nyomott a latban az a tény, hogy a legmegfelelőbb időben jelent meg, amikor az olvasóközönség megérett a mű fájdalmas üzenetének befogadására. A „Wounded Knee” a vietnami háború szenvedéseinek kellős közepén landolt Amerika küszöbén, röviddel azután, hogy a My Lai-i mészárlás során történtek nyilvánosságra hozatala megingatta a nemzet önmagában való hitét. Ezt a könyvet My Lai-iak százai töltötték meg, feltárva az amerikai arrogancia sötét gyökereit, miközben a mű majdnem halálos sebet ejtett a nép legféltettebb mítoszán is.

A Brown könyve mögötti elgondolás egy egyértelműen új megközelítés volt: ha az angol-amerikaiak „elnyerték” a Nyugatot, miért ne lehetne ugyanezt a történetet elmondani azoknak a szemszögéből, akik „elvesztették” – azaz az apacsok, a nezpercék, a juték, a csejennek, a sziúk, a navahók szemszögéből? Ha a történet Európa-központú nézete a Csendes-óceán felé irányult, Brown olyan könyvet akart írni, amely kelet felé tekint, az Atlanti-óceán irányába. Az író mindig is azt remélte, az emberek ebből a megközelítésből fogják olvasni könyvét. Végül is az indiánoknak minden baj keletről származott.

A Wounded Knee-nél temessétek el a szívem a könyvkiadás csodájának számított. Egy történész véleménye szerint „nem is könyv, mint inkább esemény”. Közel ötmillió példányban kelt el, és több mint egytucat nyelvre fordították le. De a könyv eladási mutatói magukban nem érzékeltetik azt a hatást, amelyet ez a mű az amerikaiak nemzettudatára gyakorolt, és még ma is gyakorol. Ezzel a könyvvel Dee Brown „átállított” valamit, és Amerika keletkezéstörténetének lelki „vegyértéke” az ellenkezőjére fordult.

Ahogy Rachel Carson Silent Springje lángra lobbantotta a modern környezetvédelmi mozgalmat, Brown műve szinte egymagában ébresztette rá a közvéleményt arra, hogy az amerikaiak milyen képmutató és hazug módon fosztották ki a bennszülötteket. A Life magazin egyik tudósítója szerint a könyv egy bűntény aktáinak csendes, rideg könyörtelenségével közli a tényeket. Azzal, hogy átfogó képet nyújtott, hogy igazodott a dokumentumokhoz, és Amerika őslakosainak történetét saját szavaikkal támasztotta alá, Brown képes volt rávilágítani az amerikai kormány következetes megtévesztő akcióira és manipulációira, csak hogy egytől egyig elragadja az indián törzsek ősi földjeit. „Az lepett meg igazán, hogy az indiánok hogyan hihettek újra meg újra a fehér embernek” – mondta Brown egy újságírónak valamikor az 1970-es évek elején. „Elképesztő volt a hatóságokba vetett bizalmuk. Úgy tűnt, egyszerűen nem akarták elhinni, hogy bárki is képes hazudni.”

A Wounded Knee-nél temessétek el a szívem lenyűgözte a kritikusokat. A The New York Times egyik recenzense szerint ezt a könyvet „egyszerűen nem lehet letenni”. N. Scott Momaday, a Pulitzer-díjas kajova író és költő „egyedülállóan egységes elbeszélésnek” nevezte, mely által „az amerikaiak jobban megérthetik, mi is az, ami a lelkiismeretüket gyötri”. Geoffrey Wolf, a Newsweekben írt lelkes hangvételű könyvismertetőjében bevallotta: „még nem olvastam olyan könyvet, amely ennyire elszomorított volna, ilyen szégyenérzetet váltott volna ki belőlem. Olvasása közben egyszer és mindenkorra rájöttem, hogy valóban nem tudjuk, kik is vagyunk, honnan jöttünk, mit tettünk, és miért.”

Olyan volt, mintha a „Wounded Knee” hatására az amerikaiak elkezdtek volna mindent újragondolni, átállítani az erkölcsi iránytűt, mindent elölről kezdeni.

Brown jogosan volt büszke teljesítményére, bár mindig azt mondta, már túl idős volt ahhoz, hogy a könyv rendkívüli sikere megváltoztassa, vagy hogy a későn jött népszerűségtől józan gondolkodású arkansas-i énje elbizakodottá váljék. 1971-ben, amikor a „Wounded Knee” toronymagasan vezette a The New York Times bestseller-listáját, dedikálásra váró olvasói körében Brown ezt mondta: „Igazán örülök neki, hogy mindez nem húsz évvel ezelőtt történt velem, mert máskülönben nagy írónak képzeltem volna magam, amitől elviselhetetlenné váltam volna.”

Minden bizonnyal nem mindenkinek tetszett a könyv. Azoknak, akik olyan westernfilmeken nőttek fel, mint a Gunsmoke vagy a The Lone Ranger, Dee Brown elítélő vádiratát nehéz volt megemészteni. Egyesek érzelgős „revizionizmusként” ítélték el, azt jósolván, hogy Brown könyve csupán egy múló szeszély a háború ellen tüntetők körében. A Boston Globe recenzense ekképp gúnyolódott: „A könyv egyszerű eszközökkel él, bűntudatot akar ébreszteni a fehérekben.” Míg a legtöbb indián kritikus Momaday-hez hasonlóan vélekedett a könyvről, másokból irigységet váltott ki. „Minden indián azt kívánja, bárcsak ő írta volna – mondta Vine Deloria, a Custer Died for Your Sins szerzője. – Én is ugyanezt kívánom.”

A Nyugat-Amerika történetét kutató tudósok körében kevesen lelkesedtek Brown könyve iránt. A középkorú könyvtárost, aki ráadásul doktori fokozattal sem rendelkezett történelemből, nem tartották közéjük valónak. Hogyan vehette a bátorságot, hogy egy népszerű történelmi könyvet írjon anélkül, hogy lerója tiszteletét a szakma nagyjai előtt, ráadásul, hogy a szokványos lábjegyzetekkel lássa el írását? Brownt a tudósok kegyetlensége eleinte meglepte és sértette, de idővel hozzászokott. 2000-ben, néhány évvel kilencvennégy éves korában bekövetkezett halála előtt cinkos mosollyal ezt mondta: „Ismerek néhány tudóst, aki szeretné átdöfni a Wounded Knee-nél eltemetett szívet.”

De ez persze csak tréfa volt. A könyv túlélte kritikusait, immár két generáció nőtt fel rajta, és még ma is ugyanolyan visszhangja van, ugyanolyan erőteljes most is, amikor egy másik végzetes háborúba ássuk be magunkat, ugyanúgy, mint 1970-ben. Hány hagyományos történelemkönyv dicsekedhet harminc kiadással? És hány olyan könyv van, amely nemcsak megragadta a történelmet, hanem meg is változtatta azt, átalakítva azt a környezetet, amelyben megértjük önmagunkat és a viharos múlt most is hallható visszhangjait?

Igaz ugyan, hogy Brown könyve revizionista, de hát, Istenem, van is mit felülvizsgálni! Mindenki, aki szereti Amerika történelmét, és kétségkívül mindazok, akik a Vadnyugat keserédes dicsőségében élnek, hálásak Dee Brownnak, hogy feledésre ítélte azokat a régi némafilmeket, és rádöbbentette a közvéleményt, hogy azok a filmbéli rézbőrűek nem voltak igazi indiánok. Öröksége mindnyájunkat körülvesz.

Santa Fe, Új-Mexikó

2007. január 25.

Hampton Sides

Bevezetés a könyv új kiadásához

Egy ősi hagyomány szerint a szülők és gyermekeik születése között eltelt időszak átlagosan harminc év. Ezt hívjuk egy generációnak. Harminc évvel ezelőtt, 1971 elején született ez a könyv, így most kezdődik második generációja.

Már szinte közhelynek számít azt mondani, hogy hatalmas változások történnek egy generáció élete során, és valóban óriási változásokat éltek meg azon régi törzsek prófétáinak leszármazottai, amelyek történeteit ebben a könyvben olvashatjuk.

A korábbi generációk élete során egyes rezervátumokban virágzott az élet, másokban kevésbé. A törzsek tagjainak eltérő a véleménye a hogyan tovább kérdéséről – és ez valószínűleg a jövőben is így lesz. A sok nehézség és akadály ellenére, amelybe az ifjú, tanulni vágyó indiánok ütköznek, már nem szokatlan, ha az ember amerikai indián jogászokkal, orvosokkal, egyetemi professzorokkal, számítógépes szakemberekkel, művészekkel, írókkal és szinte bármilyen más hivatás vagy szakma gyakorlóival találkozik. Ennek ellenére néhány rezervátumban még mindig kevés helyen megfelelők az életkörülmények, és az Egyesült Államok legszegényebb megyéje még mindig egy indián rezervátum.

Az évek során kapott levelekből ítélve a könyvet életre keltő olvasók körében megtalálhatók szinte az összes – száznál is több – etnikai csoport képviselői; ezek a csoportok alkotják Amerikát, ezt a különleges és csodás helyet. Arányait tekintve bármennyire alacsony is az amerikai indiánok száma, szinte az összes többi amerikai őszintén csodálja történelmüket, művészetüket és irodalmukat, a természethez való viszonyukat és létfilozófiájukat.

És ez a széles körű érdeklődés Amerika határain túl is létezik, más népek és kultúrák körében. Nevezz meg egy kis országot, melynek népe igazságtalanság és elnyomás áldozata volt a múltban – ez a könyv nagy valószínűséggel ott is megjelent.

Ritkán tudjuk meg, mekkora erővel bírnak a leírt vagy kimondott szavak. Azt remélem, az idő nem koptatta el e szavak erejét, és azok az eljövendő generáció számára is ugyanolyan igaznak és közvetlennek bizonyulnak, amilyennek eredetileg szántam őket.

Dee Brown, 2000

Bevezetés

Amióta Lewis és Clark kutató expedíciója a XIX. század elején utat tört a Csendes-óceán partjához, ezernyi tudósítás jelent meg a Vadnyugat „feltárásáról”. A kiadott útirajzok és megfigyelések zöme az 1860 és 1890 közötti három évtizedből származik, ezt a harminc esztendőt öleli fel könyvünk. Ez a kor az erőszak, a harácsolás, a vakmerőség, az érzelgősség, a gátlástalan kicsapongás különös korszaka volt, ekkoriban szinte áhítatos tisztelettel övezték a személyes szabadság eszményét – legalábbis azok, akiknek részük volt benne.

Ez idő tájt pusztították el az amerikai indiánok kultúráját és civilizációját. Ezeket az évtizedeket idézi a Vadnyugat gyakorlatilag minden nagy mítosza – a prémkereskedőkről, a hegylakókról, a gőzhajók kormányosairól, az aranyásókról, a szerencsejátékosokról, a fegyveres banditákról, a lovas katonákról, a cowboyokról, a prostituáltakról, a misszionáriusokról, a tanítónőkről és a telepesekről szóló históriák. Az indiánok csak nagy ritkán hallatták a hangjukat, akkor is többnyire fehér emberek vetették papírra szavaikat. Mert az indiánok jelentették a mítoszokban a Gonoszt, és még ha tudtak volna is angolul írni, hol találtak volna nyomdászt vagy kiadót?

És mégsem vesztek el mind nyomtalan e messzi múlt indián hangjai. A Vadnyugat történetének néhány eseményét a „rézbőrű” ember is megörökítette képírással vagy angol fordításban immár, és e „dokumentumok” egy része meg is jelent elfelejtett újságokban, röpiratokban vagy kis példányszámú könyvekben. A XIX. század utolsó éveiben, amikor feltámadt a fehérek érdeklődése a háborúkat túlélt indiánok iránt, vállalkozó kedvű riporterek gyakran keresték fel a harcosokat és főnökeiket, alkalmat adva nekik, hogy elmondhassák, mi történt voltaképpen a Vadnyugat meghódításakor az ő véleményük szerint. Ezeknek a riportoknak az értéke eléggé széles skálán mozog, attól függően, milyen volt a tolmács, mennyire volt őszinte az indián. Némelyikük megtorlástól félt, ha elmondja az igazat, mások, épp ellenkezőleg, örömüket lelték benne, hogy mindenféle kiszínezett történetet és rémmesét „feltálalva” félrevezessék a riportert. Éppen ezért fenntartással kell olvasnunk a korabeli újságok által az indiánok szájába adott nyilatkozatokat; ezek közül néhány az irónia mesterművei közé tartozik, míg másokban izzó, poétikus erejű indulat tüzel.

Az első kézből származó indián megnyilatkozások leggazdagabb forrását azok a jegyzőkönyvek alkotják, amelyek az őslakosoknak az amerikai kormány polgári és katonai képviselőivel folytatott hivatalos tárgyalásairól készültek. A XIX. század második felében már elterjedt Isaac Pitman új gyorsírási rendszere, s a tárgyalásokkor a hivatalos tolmács oldalán mindig ott ült az írnok is.

Még ha a Vadnyugat legtávolabbi szegletében tartották is ezeket a megbeszéléseket, mindig akadt valaki, aki papírra vetette az elhangzottakat, s minthogy a fordítás folyamata elég lassan haladt, arra is volt ideje, hogy sok mindent folyóírással rögzíthessen. A tolmácsok igen gyakran félvérek voltak, akik mindkét nyelven tudtak ugyan beszélni, írni és olvasni azonban már ritkán. És amint a kizárólag élőszóra utalt emberek általában, ők is, az indiánok is csapongó képzeletüket hívták segítségül, hogy gondolataikat formába önthessék. Ezért aztán az angolra fordított szövegekben hemzsegnek a körülírások és a természet világából vett metaforák. Ha egy jeles szónoki tehetséggel megáldott indiánnak éppen gyatra tolmács jutott, szavai színtelen prózává sekélyesedtek, a rátermett tolmács viszont a leggyengébb szónok szavait is ékesszóló költészetté emelhette.

A legtöbb indián főnök nyíltan és őszintén beszélt a fehérekkel folytatott tárgyalásokon, s mivel az 1870–1880-as években egyre tapasztaltabbakká váltak az ilyen dolgokban, ekkor már azt követelték, hadd jelölhessék ki maguk a tolmácsot és az írnokot. Ez idő tájt már a törzs minden tagja szólásra jelentkezhetett, s az öregek közül néhányan arra használták fel ezt a lehetőséget, hogy az általuk átélt fontos eseményekről szóljanak, vagy összefoglalják népük történetét. A civilizációjuk e végzetes korszakát megélt indiánok eltűntek ugyan a föld színéről, de szavaikat milliószám őrzik a hivatalos jegyzőkönyvek. Számos fontosabb tanácskozás anyaga hivatalos kormánykiadványként látott napvilágot.

Vállalkozásom során arra törekedtem, hogy e csaknem feledésbe merült, szájhagyomány útján elterjedt történelem forrásaiból felvázoljam a Vadnyugat meghódításának körképét, méghozzá úgy, ahogyan az áldozatok átélték az eseményeket, és ahol csak lehetett, igyekeztem az ő szavaik által felidézni a történteket. Ha erről a korszakról olvastak, az amerikaiak eddig minden esetben a Nyugat felé fordították tekintetüket; e könyv olvastán Kelet felé kell fordulniuk.

Nem vidám ez a könyv, de a történelem mindig rásüti bélyegét a jelenre, így napjaink olvasója talán jobban megérti majd, milyenek is az amerikai indiánok, ha megtudja, milyenek voltak. Meglepetés lehet, hogy gyengéd és józan szavakat hall az indiánok szájából, indiánokéból, akiket Amerikában kegyetlen vademberekként ábrázoltak eddig. És talán az is jobban tudatosul az olvasóban, hogy milyen szálak fűzik őt magát is a földhöz, miközben a természetvédelem leghívebb hagyományaiból is tanulhat egyet-mást. Az indiánok tudatában voltak annak, hogy az élet legfőbb forrása a föld és a föld ölének gazdagsága, hogy Amerika paradicsom; nem értették tehát, miért pusztítanak el a keleti partvidékről érkező betolakodók olyan elszántan mindent, ami indián – és ezáltal az ősi, az igazi Amerika része.

És ha netán e könyv olvasójának egyszer alkalma nyílik rá, hogy betekinthessen egy mai indián rezervátum nyomorúságába, reménytelenségébe és szennyébe, talán az okokat is jobban megérti: valóban, miért?

Urbana, Illinois / 1970. április

Dee Brown

Hantoljatok el bárhol, nyugtot nem lelek,
Wounded Knee-nél temessétek el a szívem.

Stephen Vincent Benét

EGY „Viselkedésük illedelmes és dicséretes”

Hová lettek a pekók? Hová a narraganszettek, a mohikánok, a pokanoketok, hová népünk sok más hajdan erős törzse? Jött a mohó és erőszakos Fehér Ember, ők pedig eltűntek, mint nyári nap tüzén a hó.

Hát mi is eltűrjük majd, hogy harc nélkül elpusztítsanak, elűzzenek otthonainkból, földünkről, melyet a Nagy Szellem adott nekünk, halottaink mellől, mindentől és mindenünnen, ami szent és drága nekünk? Velem együtt kiáltjátok majd, jól tudom: „Soha! Soha!”

Tekumszeh, a sóni törzs fia

Kolumbusz Kristóffal kezdődött, tőle ered a nép neve: indios. Az európaiak, országuk nyelvének megfelelően, különbözőképpen ejtették azután a szót: indien, indianer, indian. A francia peaux-rouges – „rézbőrű” – megjelölés későbbi keletű. San Salvador szigetén a taínók, szokásaiknak megfelelően, gazdag ajándékokkal és tiszteletadással fogadták az idegeneket: Kolumbuszt és tengerészeit.

„Oly engedelmesek, oly békések ezek az emberek – írta Kolumbusz Spanyolország királyának és királynéjának –, hogy esküszöm Felségteknek, nincs a föld kerekén még egy ilyen jóravaló nép. Szeretik felebarátjukat, mint önnönmagukat; ha szólnak, mindig szelíd és barátságos szavukat mosoly kíséri elmaradhatatlanul; s bár maguk mezítelenek, viselkedésük mindazonáltal illedelmes és dicséretes.”

Mindezt természetesen a gyengeség jelének tekintették a jövevények, mi több: a barbárság jelének. És Kolumbusz, a derék európai, szentül meg volt győződve róla, hogy ezeket az embereket „munkára kell fogni, földművelésre annak rendje és módja szerint, meghonosítani közöttük a magunk életmódját”. És a következő négy évszázad során (1492–1890) több millió európai és leszármazottaik valóban mindent megtettek, hogy ezt a bizonyos életmódot ráerőszakolják az Újvilág népeire.

Kolumbusz elrabolt tíz vendégszerető taínót, magával vitte őket Spanyolországba, hadd ismerkedjenek meg a fehér ember szokásaival. Egyikük nem sokkal később meghalt, de természetesen előtte részesült a szent keresztségben. A spanyolok annyira megörültek, hogy éppen ők segíthettek első ízben indiánt a mennyek országába, hogy sebesen el is terjesztették a jó hírt az „Indiákon”.

A taínók és a többi aravak törzs nem tanúsított ellenállást a fehérek térítő szándékaival szemben; csak akkor kezdtek el lázadozni, amikor a szakállas jövevények hordái feltúrták a szigeteiket aranyért és ékkövekért. A spanyolok kifosztották és felperzselték a falvakat, férfiak, nők és gyermekek százait ragadták el s szállították hajóik fedélzetén Európába, ahol azután eladták őket rabszolgának. Az aravakok ellenállását mordállyal és szablyával fojtották el; egész törzseket irtottak ki, több százezer őslakót mészárolva le egyetlen évtized leforgása alatt attól fogva, hogy Kolumbusz 1492. október 12-én San Salvador földjére lépett.

Az Újvilág törzsei hadilábon álltak a hírközléssel, így aztán az európaiak barbár tetteinek híre ritkán előzte meg az újabb hódításokat és telepítéseket. A pauhatánok mégis jóval hamarabb értesültek a spanyolok civilizációs módszereiről, mint hogy az angol anyanyelvű fehérek – 1607-ben – Virginiába érkeztek volna. Az angolok szelídebb eszközökkel éltek. Hogy biztosítsák a békét, amíg Jamestown nevű településüket megalapítják, Vahunszonakuk főnök fejébe aranykoronát biggyesztettek, kinevezték őt pauhatán királynak, majd rávették, fogja munkára az embereit, gondoskodjék arról, hogy élelmiszerrel lássák el a fehér telepeseket. Vahunszonakuk eleinte ingadozott lázongó alattvalói és az angolok között, amikor azonban John Rolfe feleségül vette leányát, Pokahontaszt, eldöntötte magában, hogy végtére is sokkal inkább angol ő, mintsem indián. Vahunszonakuk halála után a pauhatánok bosszút esküdtek, és vissza akarták kergetni az angolokat a tengerbe, oda, ahonnan jöttek, csak éppen nem számoltak az angol tűzfegyverek erejével. Nyolcezer pauhatánból rövid idő leforgása alatt alig ezer maradt írmagnak.

Massachusettsben valamelyest másképp kezdődtek, gyakorlatilag azonban ugyanúgy végződtek a dolgok, mint Virginiában. Miután 1620-ban a „zarándok atyák”, az első puritán telepesek partra szálltak Plymouthnál, biztos éhhalál ragadja el legtöbbjüket, ha a barátságos bennszülöttek nem sietnek megmentésükre. Egy Szamoszet nevű pemakid és három vampanoag indián (Masszaszoit, Squanto és Hobomah) önként vállalkozott arra, hogy a „zarándokok” tanítómesterévé szegődjék. Mindhárman tudtak valamelyest angolul; tengerészektől tanulták a nyelvet, akik korábban partvidékükön kötöttek ki. Squantót ráadásul foglyul ejtette valamelyik angol kapitány, és eladta rabszolgának Spanyolországban; egy másik angol segítségével azonban sikerült megszöknie, végül tehát viszontláthatta szülőföldjét. Ő és a többi indián gyámoltalan gyermeknek tekintette a plymouthi telepeseket; megosztotta velük a törzs kukoricakészletét, megmutatta nekik, hogyan és hol foghatnak halat, segített átvészelniük az első telet. Amikor pedig eljött a tavasz, vetőmagot adtak az angoloknak, megtanították őket, miként vessék és gondozzák a kukoricát.

Néhány éven át békében éltek egymás mellett az angolok és indián szomszédaik; egyre jöttek azonban a hajók, partra tették az újabb és újabb fehéreket. Fejszecsapások és zuhanó fatörzsek döngése verte fel a fehérek által immár New Englandnek, Új Angliának nevezett partvidéket. Gomba módra szaporodtak a települések. 1625-ben néhány telepes azt kérte Szamoszettől, bocsásson rendelkezésükre további ötezer hektárnyi földet a pemakidok tulajdonából. Szamoszet tudta, hogy a föld a Nagy Szellem birtoka, végtelen, akár az égbolt, nem lehet senki emberfiáé. Ám hogy az idegenek jóindulatát megőrizze, annak rendje és módja szerint átadta nekik a földet, kézjegyével látva el valami adásvételi okmányt. Ez volt az első adománylevél, amelynek értelmében indián föld került az angol gyarmatosítók birtokába.

A legtöbb telepes azonban – pedig ekkor már ezrével érkeztek – nem törődött efféle formaságokkal. Amikor Masszaszoit, a vampanoagok főnöke 1662-ben meghalt, népét visszaűzték a vadonba. Fia, Metakom megjövendölte, hogy minden indiánra pusztulás vár, ha nem egyesítik erejüket, és nem szegülnek szembe a betolakodókkal. Bár az új-angliai telepesek megpróbálták csitítani (Fülöp néven Pokanoket királyává kiáltották ki), Metakom szövetséget kötött a narraganszettekkel és a vidék más törzseivel.

A telepesek jogtalan túlkapásai láttán Fülöp király 1675-ben hadba vonult szövetségeseivel, hogy a törzseket megmentse a pusztulástól. Az indiánok megtámadtak ötvenkét települést, tizenkettőt földig romboltak, a tűzfegyvereik révén fölényben levő fehérek azonban hónapokig tartó harc során gyakorlatilag az utolsó szálig kiirtották a vampanoagokat és narraganszetteket. Fülöp király elesett, karóra tűzött fejét húsz évig lehetett látni Plymouthban. Feleségét és kisfiát – más fogoly indián nőkkel és gyermekekkel egyetemben – rabszolgának adták el a Nyugat-Indiai szigetekre.

Amikor a hollandok kikötöttek Manhattan félszigetén, Peter Minuit hatvan gulden értékű halászhorogért és üveggyöngyért megvásárolta a mai New York szívét (Manhattant), az indiánok azonban maradhattak, hadd cseréljék el értékes prémjeiket továbbra is efféle kacatokra. 1641-ben Willem Kieft megsarcolta a mohikánokat, és katonákat küldött a mai Staten-szigetre, hogy megbüntesse a raritánokat olyan vétségekért, amelyeket nem is ők, hanem a fehér telepesek követtek el. Amikor a raritánok ellenszegültek, a letartóztatásukra érkező katonák négyüket megölték. Válaszul az indiánok is meggyilkoltak négy hollandot. Kieft erre parancsot adott két falu lakosságának lemészárlására. A katonák lecsaptak az alvó indiánokra, szuronnyal döfték le a férfiakat, a nőket, a kicsinyeket, majd a hullákat földarabolták, a falvakat porig égették.

A következő két évszázadban egymást érték a hasonló incidensek, ahogy az európai gyarmatosok az Allegheny-hegylánc szorosain át a kontinens belsejébe nyomultak, majd a nyugatnak tartó folyók hátán alásiklottak a Nagy Vízhez (Mississippi), onnan meg föl a Nagy Iszap-folyón (Missouri).

Az irokézek (a legerősebb és legfejlettebb keleti törzs) öt népe hiába áhítozott a békére. Hosszú évek vérontása után sem sikerült megőrizniük függetlenségüket, el kellett bukniuk. Voltak, akik átvándoroltak Kanadába, mások a nyugati földeken találtak menedéket, a többiek rezervátumokban végezték életüket.

A XVIII. század hatvanas éveiben az ottava törzsbeli Pontiak azzal a céllal egyesítette a Nagy-tavak vidékének több törzsét, hogy visszaűzzék a briteket az Allegheny-hegység mögé, a terv azonban kudarcot vallott. Pontiak ott követte el a döntő hibát, hogy szövetségre lépett a francia ajkú fehérekkel, akik azután cserbenhagyták a „rézbőrűeket”, méghozzá épp a döntő csatánál, Detroit ostrománál.

Egy emberöltővel később Tekumszeh, a sónik főnöke hozott létre egy jelentős, közép-nyugati és déli törzsekből álló szövetséget, mely próbálta megvédeni földjét az elözönléssel szemben. A nagy álom Tekumszeh halálával végződött; a főnök elesett az 1812-es háborúban.

1795 és 1840 között a májami indiánok egyre-másra vívták ütközeteiket, és ugyancsak egyre-másra kötötték a szerződéseket, amelyekben fokozatosan mind több termőföldről mondtak le a fehérek javára, amíg végül az Ohio-völgyben semmi sem maradt már, amiről lemondhattak volna.

Amikor a fehér telepesek az 1812-es háború után elözönlötték Illinois területét, a szank és a róka törzs a Mississippin túlra menekült. Fekete Sólyom, egy kisebb főnök, hallani sem akart a visszavonulásról. Szövetséget kötött a vinnebagókkal, pottavotamikkal és kikapukkal, majd hadat üzent az új telepeseknek. Egy fehér tiszt azonban húsz lóval és száz dollárral megvesztegette az egyik vinnebago csoportot, ezek azután elárulták Fekete Sólymot, akit 1832-ben elfogtak, keletre hurcoltak, és a városokban mutogattak. Amikor 1838-ban meghalt, a röviddel azelőtt alapított Iowa Territórium kormányzója megszerezte Fekete Sólyom csontvázát, és kiállította az irodájában.

1829-ben Andrew Jackson, akit az indiánok „Éles Késnek” (Sharp Knife) neveztek, az Egyesült Államok elnöke lett. „Éles Kés” és katonái a határ menti harcok idején sok ezer csirokit, csikaszót, csaktót, kríket és szeminolét mészároltak le; ezek a déli törzsek azonban még mindig túlságosan erősek voltak, és makacsul ragaszkodtak ahhoz a földhöz, amelyet a fehérek örökösen szerződésekben ígérgettek nekik megváltásként. „Éles Kés” ezért a Kongresszushoz intézett első üzenetében azt javasolta, telepítsék át ezeket az indiánokat a Mississippi nyugati partjára, bocsássanak a rendelkezésükre ott elegendő földet, „mely birtokukat képezi majd, amíg csak szükségük lesz rá”.

Bár egy ilyen törvény meghozatala csak a keleti vidék indiánjainak tett, majd megszegett ígéretek végtelen sorát növelhette, „Éles Kés” – aki szentül hitte, hogy indiánok és fehérek nem élhetnek együtt békében – azt remélte, hogy terve egy olyan végső ígéretet tenne lehetővé, melyet már nem szegnének meg. 1830. május 28-án „Éles Kés” javaslata törvényerőre emelkedett.

Két évvel később az elnök a Hadügyminisztériumnak alárendelt, indián ügyekkel foglalkozó különbiztost nevezett ki; neki kellett ügyelnie az új törvények előírás szerinti végrehajtására és betartására. 1834. június 30-án a Kongresszus törvényt fogadott el „Az indián törzsekkel folytatott kereskedelmi és egyéb kapcsolatok szabályozásáról, valamint a béke megőrzéséről a határvidéken”. Ennek értelmében az Egyesült Államoknak a Mississippitől nyugatra eső egész területét, „Missouri és Louisiana állam, valamint Arkansas Territórium kivételével”, indián területnek nyilvánították. Egyetlen fehér embernek sem volt szabad külön engedély nélkül kereskedelmi tevékenységet folytatnia az indián területen. A rossz hírű fehér kereskedők nem kaptak engedélyt, hogy az indián területen telepedjenek le. Fehér egyének nem foglalhattak földet a szóban forgó területen. A fegyveres erőknek le kellett tartóztatniuk mindazokat a fehéreket, akik vétenek a törvény ellen.

Mielőtt azonban e törvények életbe léptek volna, fehér telepesek újabb hulláma zúdult nyugat felé, megalapítva Wisconsin és Iowa Territóriumot. A washingtoni politikusok ezért kénytelenek voltak az „örök indián határt” a Mississippi helyett a 95. hosszúsági foknál meghúzni. (Ez a vonal az Erdők-tavától, a Lake of Woods-tól, a mai Minnesota és Kanada határától haladt dél felé, átszelve a jelenlegi Minnesota és Iowa állam területét, majd Missouri, Arkansas és Louisiana határa mentén haladva végül elérte a texasi Galveston-öblöt.) Avégett, hogy az indiánokat a 95. délkör mögé szorítsák, egyszersmind pedig az illetéktelen fehérek átszivárgását is megakadályozzák, a kormány helyőrségeket telepített a határvonal mentén; északon a Snelling-erőd nyitotta a sort a Mississippi mellett, majd délebbre a Missouri-parti Atkinson- és Leavenworth-erőd következett, azután az Arkansas-parti Gibson- és Smith-erőd, a Red River mellett magasodott a Towson-erőd, majd az erődítményvonal a louisianai Fort Jesuppal végződött.

Ekkorra több mint három évszázad telt el azóta, hogy Kolumbusz Kristóf San Salvador szigetén partra szállt, s több mint kétszáz év az első angol telepesek Virginiába és Új-Angliába érkezése óta. Ez idő alatt a Kolumbuszt oly barátságosan üdvözlő taínókat az utolsó szálig kiirtották már, egyszerű földművelő kultúrájukat és kézművességüket is elpusztították; helyükre rabszolgákkal műveltetett gyapotültetvények kerültek. A fehér gyarmatosítók irtották a trópusi erdőt, hogy növeljék földterületeiket; a gyapot kimerítette a termőtalajt, az erdők nem állták útját többé a szélnek, lassanként mindenütt homok borította el a földet. Amikor Kolumbusz először pillantotta meg a szigetet, leírása szerint „nagy, teljességgel sík és buja zöld fákkal borított vidék tárult fel… olyan zöld, hogy gyönyörűség ránézni”. A nyomában járó európaiak tönkretették ezt a vegetációt, kiirtották az őslakosságot – embereket, állatokat, madarakat, halakat –, és miután sikerült mindent pusztasággá változtatniuk, elhagyták a szigetet.

Az amerikai szárazföldön pedig eltűntek Masszaszoit és Fülöp király vampanoagjai; ugyanez történt a nagy pauhatán szövetségbeli cseszapíkekkel, csikahominikkel és potomakokkal (csupán Pokahontasz alakját őrizte meg az emlékezet). Szétszóródtak vagy erősen megtizedelve maradtak fenn a többi keleti törzs gyermekei: a pekók, a montauk, a nantikók, a machapunga, catawba, cheraw és májami indiánok, a huronok, az erie indiánok, a mohawkok, a szenekák és mohikánok (közülük már csak Unkaszra emlékezünk). A törzsek szépséges, titokzatos csengésű nevét semmi sem törölhette ki Amerika történetéből, de a halottak csontjai elfeledve porladtak a földig perzselt falvakban és a húszmillió bevándorló fejszecsapásai alatt hamarosan széthulló őserdőkben. A javarészt indián nevet viselő, hajdan oly tiszta vizű folyókat is iszap mocskolta már, meg szemét és emberi ürülék; nemsokára maga a föld is sivataggá vált, kiégett, megrepedezett. Az indiánok úgy gondolták, hogy a sápadt arcúak gyűlölik a természetet – az eleven lélegzetű vadont, négylábúit és szárnyasait, a füves tisztásokat, a vizet, a földet és magát a levegőeget is.

Az „örök indián határ” megvonását követő évtized nehéz időket hozott a keleti törzsekre. A nagy csiroki nemzet túlélte a fehér emberekkel vívott több mint százéves háborút, az ellenség betegségeit és a whiskey-t, most azonban eljött a vég. Minthogy a csiroki nemzet sok ezer embert számlált, nyugatra telepítésük több részletben történhetett csupán. Amikor azonban a fehérek a területükhöz tartozó Appalache-hegységben aranyat találtak, nyomban elhatározták: a rézbőrűeknek tömegesen el kell vándorolniuk. 1838 őszén Winfield Scott tábornok katonái összeterelték és táborokba zárták valamennyiüket. (Pár százan a Füstölgő Hegyek, a Smoky Mountains felé menekültek; sok évre rá kaptak egy apró rezervátumot Észak-Karolinában.) A fogolytáborokból azután megkezdődött a nyugatra terelés. A hosszú téli vándorút során a csirokik egynegyede a hideg, az éhség, a különféle betegségek áldozata lett. Menetelésüket ők maguk így nevezték: „A Könnyek Útja”. A csaktók, csikaszók, kríkek és szeminolék ugyancsak elhagyták délvidéki hazájukat. Északon azután a sónik, a májamik, az ottavák, a huronok, a delavárok és sok más hajdan erős törzs életben maradt tagjai gyalogszerrel, lóháton vagy szekerekkel keltek át a Mississippin, magukkal hurcolva ütött-kopott ingóságaikat, rozsdás szerszámaikat és néhány zsák kukoricát vetőmagnak. Menekültként, szegény rokonként érkeztek a büszke és szabad préri indiánok földjére.

Alig telepedtek le a menekültek a sérthetetlen „örök indián határ” mögött, az amerikai hadsereg megindult nyugat felé, keresztül az indián területen. Az Egyesült Államok fehérei – akik annyit szónokoltak a végül oly ritkán megtartott békéről – hadba vonultak a mexikói indiánokat leigázó fehérek ellen. 1847-ben, a Mexikó elleni háború befejeztével, az Egyesült Államok hatalmas, Texastól Kaliforniáig terjedő vidékkel növelte birtokát. Ez a föld mindenestül az „örök indián határtól” nyugatra esett.

1848-ban aranyat találtak Kaliforniában. A következő hónapokban ezernyi aranyra éhes fehér vágott keresztül az Indián Territóriumon. Az oregoni és a Santa Fé-i utak mentén élő és vadászgató indiánok megszokták a kocsioszlopokat, amelyekkel kereskedők, trapperek és misszionáriusok utaztak át földjükön, persze csakis hatósági engedély birtokában. Most szinte elözönlötték az utakat a szekerek, zsúfolásig tele fehérekkel. Java részük Kaliforniába igyekezett aranyat keresni, de akadtak, akik délnyugatnak fordultak, Új-Mexikóba, mások északnyugatnak, Oregon irányába.

Hogy az „örök indián határ” örökös megsértését valamiképpen szentesítsék, a washingtoni politikai boszorkánykonyha kifőzte a Manifest Destiny1 jelszavát, amely azután magasröptű eszmeiséggé varázsolta a nyers földéhséget. E doktrína értelmében az európaiak és leszármazottaik hivatottak a sors végzése szerint arra, hogy uralkodjanak egész Amerika földjén. A fehérek: uralkodó faj, ezért felelősek az indiánokért is – földjükért, erdőikért, ásványi kincseikért. A „Sors-manifesztum” ellen kizárólag Új-Anglia lakói tiltakoztak, ők viszont már mind elűzték vagy kipusztították indiánjaikat.

1850-ben anélkül, hogy a modokokat, mohavékat, pajutékat, sasztákat, jumákat vagy a csendes-óceáni partvidék száz-valahány kevésbé ismert törzsét megkérdezték volna, Kaliforniát az Unió 31. államává nyilvánították. A Colorado-hegységben aranyra bukkantak, özönlöttek is a „kutatók” újabb hordái a prérin át nyugatnak. Két hatalmas új territórium létesült – Kansas és Nebraska –, gyakorlatilag a préri-törzsek egész területét felölelve. 1858-ban állammá nyilvánították Minnesotát, amelynek határai százötven kilométernyire ékelődtek be a 95. délkörön túli területbe, az „örök indián határon” át.

A fehérek tehát alig negyedszázaddal „Éles Kés” (Andrew Jackson) „indián-törvénye” után északon és délen egyaránt messze behatoltak az „örök határ” mögé, a fehér aranyásók és kereskedők pedig – előőrsökként – ott jártak már az indián terület szívében.

Ekkor történt, az 1860-as évek elején, hogy az Egyesült Államok fehérei fegyvert fogtak egymás ellen; kékkabátosok a szürkezubbonyosok, Észak a Dél ellen; lezajlott a nagy polgárháború. 1860-ban az Egyesült Államok és a territóriumok földjén mintegy háromszázezer indián élt, java részük a Mississippitől nyugatra. Különböző becslések szerint az őslakosok száma az első telepesek virginiai és új-angliai megjelenése óta felére, harmadára csökkent. Akik pedig megmaradtak, ott szorongtak az atlanti- és a csendes-óceáni partvidék felől egyaránt terjeszkedő fehérek – harmincmillió európai és leszármazottaik – között. Ha a még szabad törzsek azt hitték, a polgárháború lecsillapítja majd a fehérek földéhségét, hamarosan látniuk kellett, hogy tévedtek.

Tartalom

Előszó

Bevezetés a könyv új kiadásához

Bevezetés

1„Viselkedésük illedelmes és dicséretes”

2A navahók hosszú útja

3Kis Varjú háborúja

4Háború jár a csejennekre

5Sasorr csatája

6Vörös Felhő háborúja

7 „Csak a halott indián a jó indián”

8Donehogaua tündöklése és bukása

9Cochise és az apacs gerillák

10Jack kapitány megpróbáltatásai

11Háború a bölényekért

12Háború a fekete-dombokért

13A nez-percé törzs menekülése

14A csejennek vándorútja

15Álló Medvét „személlyé” nyilvánítják

16„A jutéknak menniük kell!”

17Az apacsok utolsó főnöke

18Szellemek tánca

19Wounded Knee

Illusztrációk

Bibliográfia

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Girassol – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Sancreek – SIL Open Font License
Work Sans – SIL Open Font License